Welkommen til

Boken om

ROMAN
EMPIRE

Da Julius Cæsar lå døende på gulvet i Pompeius' teater, lå det forandring i luften. Alle visste at noe var i ferd med å skje, men ingen kunne ha forutsett hvilke begivenheter som var satt i gang.
Det skulle ta 27 år med borgerkrig før Octavian ble kjent som Augustus i år 27 fvt. - det året som i dag regnes som Romerrikets fødsel. Den første keiseren skulle komme til å legge grunnlaget for et rike som skulle leve videre i mer enn 1000 år.
I Romerrikets bok møter du herskere og ikoner fra den ondskapsfulle Nero til den kristne Konstantin, i tillegg til å stå ansikt til ansikt med de hevngjerrige gudene i det romerske panteonet. Dra til frontlinjen med den nådeløse romerske hæren, og finn ut hvordan folk virkelig levde i Middelhavsområdet for 2000 år siden.
Når du har oppdaget hva som fikk dette mektige imperiet til å tikke, vil du endelig finne ut hva det var som fikk antikkens mest berømte stat til å falle i unåde, og hvordan den fortsatt lever videre i dag.

INNHOLD

100

Oppdag den rike historien til et av verdens mest ikoniske og udødelige imperier

En ny begynnelse

6Legenden om RomaFølg hvordan Roma gikk fra å være et kongedømme til en republikk til et imperium, frem til dets tragiske undergang
16Fremveksten av RomerriketTa en titt på hvor langt Roma klarte å utvide sine territorier
18Den romerske republikkens fallHva var det egentlig som utløste slutten på Roma slik de kjente det, og begynnelsen på en ny gullalder?

Romerske ikoner og keisere

58

54Dynastiene i RomerriketFølg med på maktskiftene i Romerriket gjennom hele dets levetid
58AugustusOppdag hvordan Romas første keiser kom til makten
60CaligulaVar den berømte, fordervede keiseren virkelig sinnssyk?
64Agrippina den yngreDet er på tide å granske arven etter en av Romas mest innflytelsesrike kvinner
70NeroAvslør mannen bak myten - spilte han virkelig fele mens Roma brant?
76Julia MaesaOppdag den ikoniske kvinnen som historien glemte, og følg hennes vei til politisk innflytelse
80HadrianMøt mannen bak muren
82Konstantin den storeMøt mannen som var grunnen til at kristendommen endelig ble akseptert i Romerriket
86TheodosierneOppdag det siste dynastiet som klarte å styre hele imperiet

Romersk liv og samfunn

20Hvordan romerne levdeOppdag hvordan dagliglivet var i antikkens Roma, fra klassesystemet til boligforhold
28De romerske kvinnenes rollerHvordan var egentlig livet for det svake kjønn?
30På innsiden av et romersk thermaeUtforsk badehusene i antikkens Roma
32Romas underverdenDet antikke Roma var fullt av utskeielser og kriminalitet - her kan du dykke dypt ned i den
38Blod, innvoller og gladiatorerHvordan underholdt romerne seg selv? Med mye blod..
44Sirkus MaximusAlt om Romas berømte kappløpsarena
46En dag i livet til en stridsvognsrytterHvordan var livet for disse dødsforaktende atletiske våghalser?
48Hva har romerne gjort for oss?Oppdag de romerske oppfinnelsene som har forandret verden

46

6

92

106

38

64

Romerske myter og religion

92Antikkens romerske religionLær alt om romersk hedenskap
96En vestalinnes anatomiMøt prestinnerne som holdt den evige flammen tent
98Romas tolv storeKom tett på de romerske gudene
100Spiseguddommer og ånder i spisekammeretOppdag hvordan religionen påvirket dagliglivet i antikkens Roma
106Gudenes tempelEn ikonisk bragd av menneskelig ingeniørkunst - oppdag de mange funksjonene til Pantheon
108Mytologiens jomfruerSelv om deres plass i samfunnet var ubetydelig, hadde kvinner en viktig rolle i mytologien
114Romerske mysteriekulterOppdag de hemmelige ritualene og bisarre ritualene i den romerske åndelige underverdenen

Romas militære dyktighet

120Livet i LegionenDra til frontlinjen for å finne ut hvordan livet virkelig var i den romerske hæren
124Invasjonen av BritanniaHva skjedde egentlig da romerne endelig kom seg over Den engelske kanal i år 43 e.Kr
128Krisen i det tredje århundretOppdag et århundre med politisk uro som var så alvorlig at det resulterte i borgerkrig
134De katalauniske sletteneRomerne møtte en sterkere fiende enn noen gang før i dette oppgjøret med huneren Attila
138Romerrikets siste kampLenge etter imperiets storhetstid ble tapet av Konstantinopel det endelige slaget for Østromerriket

Legenden om Roma

Fra sin spede begynnelse som et lite kongedømme av stridende len til en av historiens mest imponerende supermakter, var Roma en nasjon for evigheten

Ti dag er Roma en vakker turistattraksjon som mer sannsynlig til å være vertskap for enn barbariske horder, men i antikkens verden var byen et episenter for episentret av sivilisasjonen. Kronjuvelen i en nasjon som antok alle former - kongedømme, republikk og imperium - et rike så mektig at det forandret historien for alltid. I navnet til Roma og dets evige-og dets stadig skiftende regjeringer omdefinerte det prinsippene og teknikken for krigføring, revolusjonerte moderne infrastruktur og innledet middelalderen.
Aog som enhver annen stormakt trakk den sine grenser over hele verden. Fra Britannias kalde kyster til den varme sanden i Palestina og Egypt skapte Roma seg et imperium som var et syn for øyet, men som også innbød til angrep overalt. Den antikke verden var ikke noe hyggelig sted - full av pest, stormer og krigerske stammer fra alle hjørner av naturen - men den var likevel et lerret der Roma innpodet prinsippene for sin egen spesielle form for sivilisasjonsation.
Iden oppstod fra en beskjeden begynnelse, dannet av 'gens' eller klaner i Italia, forent under en ny konge med den ambisiøs visjon om en større stat. Det var ffra denne opprinnelsens ild som noen av de mest ikoniske romerske konseptene ble smidd, ikke minst selve begynnelsen av senatet, folkets demokratiske stemme som brukte de neste epokene på å kjempe mot de herskerne som skulle komme og gå ved Romas ror.
Asom et kongerike begynte Roma å forme seg som en hovedstad å være stolt av; grekernes og etruskernes søyler og storslåtte design preget en arkitektonisk stil som skulle finne seg selv i alt fra kommunale bygninger til veiene som ble anlagt over hele riket. Kongenes dårskap førte snart til at Roma tok en ny form, smidd for en ny tidsalder:denRomerske Republikken. Et st lysende fyrtårn av demokrati bygget på ryggen av et militær verden aldri før hadde sett - organisert, disiplinert og herdet i konfliktens og invasjonens navn. Romas legioner ble hammeren som erobret den kjente verden, men de skulle også bringe nasjonen til randen av undergang i en senere krise.
Demokratiet brakte Roma storhet, men gjorde det også åpent for mektige menns planer, og Julius Cæsars handlinger forvandlet nasjonen til en ny stat, en stat som fokuserte på erobring på nytt. Et imperium, med en keiser på sitt høyeste sete og et ønske om å omforme seg i hans bilde. Som Romerriket ble Roma sterkere enn noensinne, men til tross for alle sine innovasjoner og tekniske fremskritt (mange av dem skulle gå tapt i den mørke middelalderen), skulle Roma forsøke å herske over en verden som var i rask endring. Og slik ble dets skjebne beseglet - enda et stort imperium som falt i stedet for et annet.

Romerriket refererer bare til en relativt kort periode i det antikke Romas historie - det eksisterte som kongedømme og republikk før det

Elementene i antikkens Roma

Fra religion og kunst til bruk av slaver og infrastruktur - antikkens Roma var et unikt samfunn som fungerte på sine egne premisser

På mange måter var antikkens Roma langt forut for sin tid. Til tross for alle av var Italias store hjerner alltid opptatt med å se oppover og fremover. For senatet og Romas mange skiftende ledere, å utvide rikets rikets grenser var av avgjørende viktighet. Soldater var den sanne valutaen for fremgang, og erobring av nye landområder og absorbering av deres befolkning var drivstoffet som trengtes for å drive maskinen. Denne syklusen fikk Romas legioner til å svulme opp, og staten begynte å ekspandere i et forferdelig tempo.
Parallelt med denne ekspansjonen revolusjonerte datidens ingeniører datidens fasiliteter. Store akvedukter sørget for rennende vann til folket, og nyasfalterte veier (buede for å drenere bort regnvann, ikke mindre) knyttet riket sammen omtrent som et nervesystem i betong. På disse veiene blomstret Romas handel, og den mest dyrebare varen, slavene, bidro til at den romerske økonomien snudde (i mye samme måte som den ville i andre imperier i århundrene som fulgte).
Slavehandelen ble en del av det romerske samfunnets hedonistiske struktur, og ga næring til en nasjonal forkjærlighet for blodsport. Folket forgudet kunsten, og nøt alt fra teater til litteratur. Det var en tid for utfoldelse, der den virkelige verden blandet seg sømløst med en nærmest tribalistisk omfavnelse av guder og bønn.

"Soldater var fremskrittets sanne valuta, og erobring av nye landområder var drivstoffet som trengtes for å drive denne maskinen"

Religion

Romerne hadde et praktisk syn på religion. Den gjennomsyret nesten alle aspekter av livet deres, ikke fordi de var spesielt fromme, men fordi overtro og ritualer var en del av hverdagen. Romerne så gudenes gjerning i alt de gjorde, og rollen som utøver av disse ritualene førte tilbake til samfunnets patriarkalske struktur. Det var husets overhode som utførte dagens ritualer og ofret til Jupiter eller Saturn. Den samme ideen gjaldt for militæret, med bønner til Mars like før et slag.
Romersk religion hentet mange av sine elementer fra eksterne kilder. Konsepter fra gresk praksis og etruskiske myter ble flettet inn i romerske ritualer, og bønn og ofring var mer en naturlig del av livet enn et religiøst element. Religionen var til og med representert i statsstyret - det var det pavelige kollegiet som hadde det offisielle tilsynet med ritualer som skulle motvirke dårlige varsler og bringe velstand til en ny keiser.

I keisertiden hadde senatet liten makt ettersom keiseren samlet all regjeringsmakt i sitt eget sete

Regjeringen

I antikkens Roma ser vi for oss menn i hvite kapper som diskuterer dagens spørsmål på Forum Romanum, og keisere som leder hærer med den ene hånden mens de avverger attentatforsøk med den andre. I virkeligheten levde romerne under mange forskjellige styreformer, men senatet holdt ut gjennom dem alle. Senatet ble dannet i 753 f.Kr. i forbindelse med opprettelsen av det romerske kongedømmet, og var et produkt av et dypt patriarkalsk samfunn. De eldste og klokeste mennene fra innflytelsesrike familier førte tilsyn med utformingen av lover, gjennomførte rettssaker og debatterte på vegne av folket.
Under republikkens dekke blomstret den romerske drømmen om et ekte demokratisk styresett. Senatet steg til sitt høyeste maktnivå, og gjennom dets rekker steg plebeierne (vanlige borgere). Etter triumviratets fremvekst (der tre menn kjempet om regjeringsmakten) og det endelige keiserriket, var romerne igjen trofaste mot én enkelt mann.

En av de største romerske bragdene var nettverket av veier, og noen av dem brukes fortsatt i dag

Infrastruktur

For romerne var det like viktig å opprettholde en solid infrastruktur for folket som å gjennomføre militære felttog. Roma - kronjuvelen i kongeriket, republikken og imperiet - ble bygget som et eksempel til etterfølgelse for resten av riket, og den romerske regjeringen begynte å oppføre bygninger av kunstferdig uthugget stein, og den kunstneriske teften levde i beste velgående i den romerske arkitekturen.
Romerne kunne ikke forventes å leve et overdådig liv i sitt eget skitt, så de gjorde det enhver nasjon med respekt for seg selv ville gjort - de bygde enorme akvedukter som ledet underjordiske ferskvannskilder hele veien tilbake til Roma. Disse underjordiske keramiske rørene og banene over bakken (som ofte fungerte som broer) brukte ikke annet enn tyngdekraften for å bringe denne livgivende ressursen inn til hovedstaden.
For ikke å snakke om det fantastiske nettverket av veier som ble bygget for å erstatte grusveiene og de enkle kjørebanene etruskerne hadde anlagt i århundrene før. Med sement og knuste steiner la romerne Roma i hjertet av et enormt nettverk som til og med strakte seg så langt som til Britannia.

Det fantes mange andre amfiteatre og arenaer rundt om i Roma, særlig i områdene rundt byen

Underholdning

Romerne likte å feire og bygde ofte arenaer og amfiteatre. Colosseum (også kjent som det flaviske amfiteateret) ble bygget mellom år 70 og 80 e.Kr. og viste seg å være Romas mest storslåtte underholdningssenter. Det hadde plass til rundt 50 000 tilskuere og hadde til og med et gigantisk lerretstak som kunne settes opp over det hvis det stekende italienske været skulle bli for mye.
Colosseum gir oss et innblikk i gladiatorkamper. Det var en folkefavoritt, der alt fra vanærede soldater til veltrente slaver sprettet opp hverandre for underholdningens skyld. Store slag ble ofte gjenskapt, og profesjonelle krigere ble hentet inn for å sikre at historiebøkene ble fulgt på arenaen.
Vognkappløp var en annen populær kilde til underholdning, og resultatene kunne ofte bli like blodige hvis en vogn krasjet. Vold var det middelet som hadde gjort Roma til en supermakt, så det virket bare passende at dets eget folk fikk en umettelig blodtørst når det gjaldt å underholde seg selv.

Militær

For romerne var hæren en viktig del av deres ekspansjon og fortsatte sikkerhet. Hæren var så mektig at den dominerte den vestlige verden i over 1000 år, og den er et eksempel på organisasjon og disiplin som fortsatt er en av historiens mest fryktinngytende styrker. De romerske hærene mente at de nedstammet fra krigsguden Mars, og denne følelsen av udødelighet tok de med seg ut i kamp, noe som gjorde dem til et fryktinngytende syn.
Den fortsatte opprettholdelsen av et militærvesen gjennomsyret alle aspekter av det romerske samfunnet. Det informerte den økende populuskvinner ble aktivt oppfordret til å få mange barn for å øke sjansen for å produsere gutter. Unge menn ble forventet å slutte seg til hæren og gjøre tjeneste, mens eldre med erfaring i å lede menn ble forventet å slutte seg til legionene og gjøre sin plikt i Romas navn.
Det som skilte romerne fra de mange barbarene de møtte, var deres jernhårde sans for disiplin. Soldatene ble drillet kontinuerlig i alt fra marsjformasjoner til skjoldmurer, og romerske generaler inspiserte hvert eneste element i krigføringen - leirer, våpen og taktikk var under konstant inspeksjon, og det gjorde den romerske krigsmaskinen legendarisk.

Slaver kunne stifte familie, men alle barn som ble født av en slavekvinne, ble også slaver gjennom stedfortreder

Slaveri

Å eie slaver, som kunne kjøpes på markedsplasser over hele Roma og i hele riket, var et tegn på status og makt blant de høytstående familiene. Unge gutter eller menn var ofte de dyreste, siden de kunne settes til så mange forskjellige oppgaver. Slavene kom for det meste fra erobrede landområder, og med et militærvesen i nærmest konstant ekspansjon under republikken ble Roma oversvømt av en jevn strøm av sjeler.
Tallene for hvor mange slaver som til enhver tid befant seg i Roma, er usikre, men det antas at slavene utgjorde rundt 25 % av befolkningen på høyden av imperiet. Det er vanskelig å si hvor mange slaver en velstående familie kunne ha, men det antas at det dreide seg om flere hundre.
Antagelsen om at alle slaver levde et fattig liv, er en av mange feilaktige fakta om den romerske slavehandelen. Slaver var en dyr investering, og de fikk ofte mat, klær og omsorgsfull behandling. De som hadde spesielle ferdigheter, som for eksempel kokker, var også høyt verdsatt og levde ofte et komfortabelt liv i en husholdning.

Kunsten

Romerne var et svært uttrykksfullt folk, og det kan vi se i den store bredden av mosaikker, skulpturer, keramikk og arkitektur de produserte. I bunn og grunn var romersk kunst en smeltedigel av andre kulturer og innflytelser - grekerne, med sin forkjærlighet for søylearkitektur og hvite steinstatuer, ble en viktig inspirasjonskilde. Det samme gjorde etruskerne, folket som gikk forut for romerne, med sin forkjærlighet for veggmalerier og bronsestatuer.
Under republikken ble kunsten en måte å uttrykke sin posisjon på. Malerier og veggskulpturer av militære suksesser ble bestilt av staten og plassert rundt om i byen, mens velstående menn fikk sine portretter foreviget i en byste. De fleste valgte å la ansiktstrekkene eldes - dette for å fremstille en mann som hadde gitt sitt liv for å støtte staten. Romersk kunst var ofte en representasjon av status, særlig i keisertiden, da den "klassiske" (eller greske) stilen ble tatt opp igjen fordi keiserne forsøkte å knytte bånd til Romas fortid.

Romerriket 753 - 509 FVT

Roma grunnlegges/Romulus blir konge
753 FVT
Fra å ha vært en rekke stridende stammer og klaner, samles de sterkeste av dem under krigergeneralen Romulus. Han innsetter seg selv som konge og danner den aller første inkarnasjonen av senatet. De eldste medlemmene fra de mektigste og mest innflytelsesrike gens (klanene) blir valgt, ettersom Italias dypt patriarkalske oppbygning legger stor vekt på visdommen til de eldre mannlige medlemmene. Rundt 100 medlemmer blir valgt av Romulus, og senatet begynner med å ta seg av den daglige driften av riket. Sammen skriver de de aller første lovene for landet, og de første stående hærene blir dannet.

Romulus og hans bror Remus er like myteomspunnet som de er historisk forankret

Den romerske arkitekturstilen lever videre i 1700-tallets nyklassisistiske stil, som vi kan se den dag i dag

Romulus går bort
Rundt 716 fvt. forsvinner Romulus på mystisk vis under en storm. Noen legender sier at han ble myrdet, men i virkeligheten hadde riket ikke lenger noen konge.
716 FVT

Mellomperioden begynner
716 FVT
Etter Romulus' tilsynelatende "død" går Roma, etter ordre fra senatet, inn i et interregnum (et mellomrom). Dette er en periode på et år eller mindre der den tradisjonelle styreformen rett og slett ikke eksisterer, der en konge er død, men en ny ennå ikke er utpekt. De demokratiske prinsippene i Romerriket sier at bare senatet eller et lignende organ har makt til å utpeke en konge, så i løpet av et år styrer ti forskjellige menn riket, den ene etter den andre. Dette gir senatet den informasjonen det trenger for å velge en av dem som neste konge.

Ikke alle mellomrom mellom konger førte til et interim; den sjette kongen ble myrdet, og hans etterfølger gjorde krav på tronen nesten umiddelbart

Tullus Hostilius blir konge
Etter et kort interregnum blir kandidaten Tullus Hostilius valgt til konge. I motsetning til sin forgjenger er Hostilius en monark som er mer interessert i erobring enn i fred.
673 FVT

Tullus Hostilius går bort
Den krigerske Tullus Hostilius dør etter en regjeringstid som har utvidet Romas grenser som aldri før. Hans regjeringstid sammenlignes med Romulus'.
642 FVT

753 FVT

716 FVT

715 FVT

Numa Pompilius blir valgt til konge
Interregnumet er over, og senatet innsetter den sabinske adelsmannen Numa Pompilius som konge. Ifølge den romerske historikeren Plutark ble Pompilius født på dagen for Romas grunnleggelse.
715 FVT

673 FVT

Numa Pompilius går bortPompilius dør etter en regjeringstid der mange av Romas religiøse institusjoner ble grunnlagt, deriblant mange av templene.
673 FVT

Bysants gikk fra å være av liten betydning for Roma til å bli hovedstad

Bysants grunnlegges
667 FVT
Rundt 667 fvt. sås de første røttene til Bysants, en nasjon som skulle bli Romas fiende og til slutt erobrer. Ifølge legenden ble byen grunnlagt av Bysas, som seilte fra en bystat ved navn Megara i nærheten av Athen. Med sin beliggenhet ved den eneste inngangen til Svartehavet skulle Bysants vokse seg til en mektig nasjon, drevet frem av sin stadige handel.

667 FVT

642 FVT

617 FVT

Ancus Marcius går bort
Romernes fjerde legendariske konge, som bidro til å bekrefte Numa Pompilius' arbeid med Romas religiøse infrastruktur, dør
617 FVT

Kuriatforsamlingen var en samling av vanlige borgere som var samlet i henhold til romersk lov for å stemme over den nye kongens verdighet

Kuriatforsamlingen velger Ancus Marcius
642 FVT
Som med mange andre konger som regjerte i kongetiden, var det en mellomperiode mellom Hostilius og hans etterfølger. I perioden mellom valget av ny konge opprettes det en interrex (det vil si at det utnevnes en slags regent som skal passe på riket). Senatet velger ut egnede kandidater før folket i Roma stemmer over hvem de ønsker skal styre dem. Den lovgivende gruppen som utnevner den nye lederen, Ancus Marcius, er kjent som kuriatforsamlingen.

Forums sentrale bygning er konstruert
600 FVT
Det kanskje viktigste byggverket i Romas historie - Forum - blir hjemsted for senatet og mange av statens viktige lovgivende beslutninger. Det er under Lucius Tarquinius Priscus' regjeringstid at Forum blir ferdig bygget. Alle de tidligere kongene hadde gjort en eller annen pilegrimsreise i dette området, fra å drenere det for vann til å bygge enkle templer. Priscus' bidrag er å få oppført den rektangulære hovedbygningen og få brolagt hele plassen. Forum blir et symbol på Romas demokratiske puls. Flere bidrag vil bli gitt i løpet av historien.

Forum Romanum står fortsatt i dag og er et av byens mest ikoniske byggverk

Det romerske monarkiet blir styrtet
509 FVT
Kongesønnens voldtekt av Lucretia er gnisten som tenner den politiske kruttønnen som har vært i ferd med å fylles i årevis. Folket og senatet er blitt stadig mer ukomfortable med kongen, Lucius Tarquinius Superbus, og hans tyranniske styre. Hans besettelse av arkitektur og byggverk har i stor grad tømt den kongelige statskassen, og hans tåpelige valg av militære felttog (som er mer basert på å heve hans status enn å forbedre kongedømmet) fører til at folket gjør opprør, noe som resulterer i hans eksil og avskaffelsen av selve monarkiet.

Monarkiets fall fører til dannelsen av republikken

616 FVT

De eldste latinske inskripsjonene
De aller tidligste eksemplene på skriftlig latin stammer fra omtrent denne tiden. Det er mulig at det var da romerne aktivt begynte å nedtegne lovene sine.
600 FVT

Cloaca Maxima blir bygget
Under ledelse av Priscus bygges den første ekte romerske kloakken under sentrum av Roma. Flere primitive versjoner hadde blitt forsøkt, men dette er den første ekte versjonen.
578 FVT

600 FVT

579 FVT

578 FVT

575 FVT

550 FVT

Tullius bygger bymurer
Tullius er det første eksemplet på en romersk leder som aktivt arbeider for å beskytte byen mot fiender, og han begynner å bygge forsvarsmurer rundt Roma.
550 FVT

535 FVT

509 FVT

Voldtekten av Lucretia førte til at hun tok sitt eget liv

Lucius Tarquinius Priscus blir valgt
Den femte kongen i kongetiden, som nok en gang er valgt av folket, er den ambisiøse politikeren Lucius Tarquinius Priscus.
616 FVT

Servius Tullius blir konge
Etter en periode som regent anser senatet ham som en passende kandidat og velger ham til den sjette kongen (og den andre av etruskisk avstamning).
575 FVT

Drapet på Priscus skulle vise seg å bli en urovekkende trend i årene som fulgte

Priscus dør i et opprør
579 FVT
Lucius Tarquinius Priscus er det første eksempelet på at en romersk leder blir myrdet. Han dør under et opprør organisert av sønnen til den forrige lederen, Ancus Marcius. Ifølge legenden mente sønnene til Ancus Marcius at tronen burde ha gått til dem, så de organiserte et opprør blant folket og slo Priscus i hodet i kaoset. Det sies at Priscus' kone fant mannen sin såret, men ikke død, og benyttet tiden til å utnevne etruskeren Servius Tullius til regent.

Servius Tullius' satte nasjonens økonomiske og militære infrastruktur

Superbus' sønn voldtar en patrisier
Superbus er allerede en svært upopulær konge, kjent for sitt tyranniske styre, og nyheten om at sønnen Sextus har voldtatt patrisieren Lucretia, er den siste handlingen som sender kongedømmet ut i opprør.
509 FVT

Servius Tullius blir myrdet
535 FVT
I et annet eksempel på en urovekkende trend i den romerske arvefølgen blir kongen Servius Tullius myrdet etter 44 års regjeringstid av sin egen datter Tullia og hennes ektemann Tarquinius Superbus. Tullius hadde vært en populær konge, og han hadde gjennomført en rekke reformer. Superbus overtaler senatet til å velge ham til konge likevel, og han blir den syvende (og siste) kongen av Roma. Og slik begynner en av de minst populære regjeringer..

Den romerske republikk 509 - 27 FVT

Den romerske republikken etableres
509 FVT
Etter at monarkiet er styrtet og Lucius Tarquinius Superbus er sendt i eksil, etablerer senatet en ny republikkstat. I denne nye statsformen skal to ledere styre i samarbeid som konsuler, valgt for ett år hver. Med dannelsen av republikken får senatet og det plebejiske rådet nye fullmakter, noe som gir folket mer makt og innflytelse over lovene som styrer hjemmet deres. Det blir bestemt at Roma aldri mer skal anerkjenne en konge av Roma, og deretter velges Lucius Junius Brutus og Lucius Tarquinius Collatinus som de første felles konsulene.

Lucius Junius Brutus står til venstre mellom sine liktorer, en type livvakter for magistratene

Senones plyndrer Roma
390 FVT
I 390 fvt. opplever Roma sin verste innenlandske katastrofe da senonene når frem til byen og plyndrer den. Den 18. juli marsjerer romerne mot senonesernes styrker, en stor gallisk stamme som har invadert Nord-Italia. Til tross for at romerne har hatt suksess mot barbarene, blir de nesten fullstendig nedkjempet, og veien til Roma ligger åpen for senonene. Senonene finner en by som i stor grad er uten forsvar, og derfor myrder de mange av byens eldste, brenner ned bygninger og plyndrer alt de kan. Til slutt ankommer en romersk general ved navn Camillus med en hjelpestyrke og knuser senonene.

Romerne må på et tidspunkt nesten bestikke senonene til å dra før Camillus og styrkene hans ankommer

Slaget ved Silva Arsia
Republikanske styrker møter den avsatte og landsforviste kongens lojale styrker i slaget ved Silva Arsia. Superbus' styrker blir beseiret, men Lucius Junius Brutus blir drept i slaget.
509 FVT

509 f.Kr

501 BCe

449 f.Kr

Ekteskap mellom patrisiere og plebeiere legaliseres
I et annet tiltak for å fremme den voksende følelsen av likeverd mellom de høytstående patrisierne og de vanlige plebeierne, blir ekteskap mellom de to legalisert.
445 FVT

445 f.Kr

Romerske soldater får lønn
For første gang i Romerrikets historie får de romerske soldatene endelig en fast lønn. Dette skyldes rikdommen som hæren har fått gjennom stadig flere erobringer og nye landområder.
396 FVT

443 f.Kr

396 f.Kr

Den første plebejiske pretoren blir valgt
Til tross for de politiske kampene mellom patrisiere og plebeiere blir den aller første plebeiske pretoren valgt til embetet.
337 FVT

390 FVT

337 FVT

293 f.Kr

Plebeierrådet får nye fullmakter
Som et ytterligere bevis på Romas voksende demokratiske sinnelag får plebeierrådet (tidligere kjent som kuriatforsamlingen) makt til å bidra til å utforme romerske lover.
449 FVT

Tre konsulære tribuner opprettet
Kontorene til Tribuni militum consulari potestate opprettes. De er et sett med tre råd som skal inneha konsulenes makt for å avgjøre en maktkamp mellom plebeiere og patrisiere.
443 FVT

Sabinerne hadde en langvarig rivalisering med byen

Senatet vedtar diktatorlov
501 FVT
Til tross for rikets vanskelige fortid med en enkelt mann som hadde for mye makt, bestemmer senatet at det er nødvendig med unntakslover for å gi en enkeltperson midlertidig den øverste makten i tilfelle en krise. Dette er kjent som senatus consultum. Trusselen om en sabinsk invasjon er overhengende, og Titus Lartius og Postumus Cominius Auruncus velger førstnevnte som diktator.

Tapet var betydelig for gallerne, med rundt 40 000 drepte og ytterligere 10 000 som ble tatt til fange og solgt som slaver

Romersk folketelling blir gjennomført
Rundt år 293 fvt. gjennomfører sensorkontoret en offisiell folketelling, som viser at befolkningen i Roma har økt til rundt 300 000 mennesker.
293 FVT

Roma stanser en gallisk invasjon
225 fvt
Slaget ved Telamon i 225 fvt. stanser en potensielt katastrofal gallisk invasjon. Roma hadde sluttet fred med en håndfull galliske stammer nord for Italias grenser. Men en ny allianse av gallere ser ut til å ignorere dette og begynner å flytte tropper inn i Nord-Italia med sikte på Roma. Romerske styrker under ledelse av konsulene Gaius Atilius Regulus og Lucius Aemilius Papus marsjerer til Telamon, nedkjemper gallerne og utvider den romerske innflytelsen.

Slaget ved Arausio
105 F.KRE
Slaget ved Arausio representerer et av Romas verste militære nederlag, og markerer et vendepunkt i forholdet mellom konsulene. Det fører også til mange viktige reformer. Slaget begynner da en stor gallisk stamme, kimbrerne, begynner å vandre gjennom Gallia, noe som skaper ubalanse i stammenes hierarki. Kimbrene blir stadig flere, og to hærer under kommando av konsul Quintus Servilius Caepio og konsul Gnaeus Mallius Maximus ankommer for å møte dem. Taktiske uenigheter mellom de to lederne får imidlertid katastrofale følger, og over 100 000 romerske soldater dør.

Nederlaget ved Arausio ble en vekker for Roma, og førte til alvorlige reformer

© Karl Hammer

Julius Cæsar blir myrdet
44 FVT
I tiden før han blir myrdet, stiger Julius Cæsar fra å være konsul og medlem av det første triumviratet til landets mektigste embete. Han er ikke keiser, slik det av og til feilaktig antas, men en diktator som har blitt valgt til det av senatet i 49 fvt. og deretter igjen i 45 fvt. Senatet stemmer for å gjøre ham til diktator perpetuoen rolle som gjør at mange senatorer som ikke hadde stemt for ham, frykter at Cæsar vil innsette seg selv som konge. På Ides of March settes det i gang en konspirasjon som fører til at Cæsar blir forrådt av sine allierte og knivstukket til døde i Pompeius' teater.

Cæsars død førte til borgerkrig og dannelsen av keiserriket

Etablering av provinsen Makedonia
Etter en rekke lange kriger med stammene i Makedonia blir landet til slutt innlemmet i republikken og gjort til en provins under Roma.
146 FVT

Den sosiale krigen
Den sosiale krigen bryter ut da en rekke romerske byer (kjent som latinerne) gjør opprør mot ulikhetene i jordeiendom og rikdom mellom Roma og dets allierte.
91 - 88 FVT

225 F.KR

146 F.KR

121 FVT

105 FVT

91 FVT

73 FVT

59 FVT

Det første triumviratet dannes
Det første triumviratet, en allianse mellom tre av Romas mektigste politikere (Julius Cæsar, Pompeius og Marcus Licinius Crassus), blir dannet.
59 FVT

44 FVT

30 FVT

27 FVT

Første / Senatus consultum ultimum/
I 121 fvt. ble den første Senatus consultum ultimum vedtatt av senatet, som gir konsul Lucius Opimius fullmakter til å nedkjempe Gaius Gracchus' styrker.
121 FVT

Den tredje servile krigen begynner
73-71 FVT
Det tredje og siste slaveopprøret, som ledes av Spartacus, er det eneste slaveopprøret som truer stabiliteten i selve Roma. En gruppe rømte gladiatorer begynner å myldre med slaver som ønsker å kjenne ekte frihet. Under ledelse av slaven og gladiatoren Spartacus nedkjemper de løst bevæpnede opprørerne en rekke romerske styrker, før den romerske hærføreren Marcus Licinius Crassus knuser opprøret.

Spartacus' opprør fikk betydning for herre og slave i flere tiår fremover

Provinsen Egypt etableres
Rundt år 30 fvt. har Egypts dominans i Nord-Afrika svunnet hen, og landet blir innlemmet i Roma og blir dermed en romersk provins.
30 FVT

Fyrstedømmet ga illusjonen av en republikansk æra, men i realiteten hadde Augustus nesten all makt i riket

Augustus blir utnevnt til keiser
27 FVT
Etter grandonkelen Julius Cæsars død danner Gaius Octavius det andre triumviratet sammen med Marcus Antonius og Marcus Lepidus for å finne drapsmennene. Alliansen fører til borgerkrig. Lepidus blir til slutt drevet i eksil, og Marcus Antonius begår selvmord etter nederlaget i slaget ved Actium. Augustus, som fortsatt har senatets øverste myndighet, begynner å skape et rammeverk sammen med senatet - begynnelsen på fyrstedømmet og selve imperiet.

Romerriket 27 F.KR. - 476 E.KR

Romersk erobring av Britannia
43 E.KR
Før keiser Claudius' felttog for å erobre Britannia en gang for alle, har romerne hatt et relativt sunt handelsforhold med stammene i Britannia siden Julius Cæsars første bosetninger i 55 fvt. Catuvellauni har imidlertid tatt over etter Trinovantes som det mektigste kongedømmet i det sørøstlige Britannia. Catuvellauni begynner å trenge seg inn på de romerlojale atrebatenes landområder, noe som tvinger Roma til å sende tropper for å pacifisere Britannia en gang for alle. Felttoget fører romerne gjennom England og inn i Skottland.

Storbritannia tilførte imperiet betydelige ressurser, men det var en vanskelig provins å kontrollere

Diokletian innfører tetrarkiet
293 E.KR
Etter nesten 50 år med kaos, borgerkrig og splittede stater blir politikeren Diokletian anerkjent som keiser av senatet, og han innfører en ny styreform - tetrarkiet. Sammen med tre andre medkeisere deler han Romerriket inn i fire separate stater som skal styres av hver sin keiser, med gjensidig samarbeid mellom alle fire delene av riket. Konseptet viser seg for en tid å være en suksess, og hver stat har sin egen hovedstad og stående hærer. Men til tross for nasjonens felles natur er Diokletian til syvende og sist den øverste lederen.

Tetrarkiet varte til rundt år 313 e.Kr., da de fleste av lederne enten døde eller ble myrdet

Senatet gir Augustus nye titler
Som en del av Octavians nye posisjon som Romas øverste hersker, gir senatet ham titlene Augustus, Majestic og Princeps.
27 FVT

43 CE

Den store brannen i Roma
Ifølge legenden var det keiser Nero selv som påsatte brannen som fortærte en betydelig del av Romas infrastruktur. Nero legger skylden på de kristne, noe som fører til en blodig utrenskning.
64 E.KR

60 Ce

64 CE

Colosseum står ferdig
I år 80 fvt. står det største amfiteateret som noensinne er bygget, endelig ferdig i hjertet av Roma. Det har plass til 50 000 tilskuere og blir et symbol på Romas endeløse lidenskap
for blodsport.
80 E.KR

80 CE

122 CE

Krisen i det tredje århundret
Krisen i det tredje århundret er en halvt hundre år lang periode med borgerkrig og uro, der 26 forskjellige keisere blir kronet og Roma splittes i tre forskjellige stater.
235 E.KR

Slaget ved Kartago
Styrker som er lojale mot de felles keiserne Gordian I og hans sønn Gordian II, blir knust av styrker som tilhører keiser Maximinus Thrax. Gordian I blir drept, og Gordian II begår snart selvmord.
238 E.KR

165 CE

235 CE

238 CE

260 CE

Da pesten var på sitt verste, drepte den 2000 romere hver dag

Boudiccas opprør i Britannia
Et av de største opprørene i det romerske Britannia ledes av Iceni-dronningen Boudicca. Hun leder en styrke på 100 000 mann, men blir til slutt beseiret.
60 E.KR

Den antoninske pesten slår til
165 E.KR
En av de verste pandemiene som noensinne har herjet i Roma, den antoninske pesten (sannsynligvis en form for kopper eller kanskje en tidlig form for meslinger), ender med å ta livet av over 5 millioner romere. Det antas at pesten ble brakt med tilbake med tropper som returnerte fra Midtøsten. Pesten, som herjer av og på i rundt 15 år, tar til og med livet av keiser Lucius Verus.

Hadrians mur blir påbegynt
For å holde barbarene i Skottland og det nordlige Britannia i sjakk, beordrer keiser Hadrian å bygge en mur. Muren blir kjent som Hadrians mur, og den eksisterer den dag i dag.
122 E.KR

Konstantins reformer forandret Roma for alltid - blant annet innførte han nye mynter for å bekjempe inflasjonen og flyttet hovedstaden til Bysants

Keiser Valerian blir tatt til fange
I en sjokkartet utvikling for Romerriket blir keiser Valerian tatt til fange under et slag mot det sassanidiske perserriket. Han dør i fangenskap.
260 E.KR

Konstantin blir den første kristne keiseren
306 E.KR
De kristne hadde et anstrengt forhold til religionen i Roma. Så sent som under Diokletian hadde det kristne samfunnet blitt demonisert og utrensket. Alt dette endrer seg imidlertid når Konstantin - sønn av et av de første medlemmene av tetrarkiet - blir enekonge. Han setter i gang med å reformere det nasjonale tankesettet og leder til og med det første kirkemøtet i Nikea i 325 e.Kr. der en forsamling av biskoper blir innkalt for å skape konsensus om moderne kristendom.

Roma deles i to riker
395 E.KR
Som et direkte resultat av Konstantins ønske om å styre Romerriket fra øst i Bysants, blir det bestemt at riket skal styres av to keiserlige administrasjoner. Theodosius I deler riket på sitt dødsleie, deler riket inn i det vestromerske riket og det østromerske riket og gir makten til sine to sønner. Som et resultat av dette blir Arcadius augustus av det østlige bysantinske riket, og hans bror Honorius blir augustus av det vestlige riket. For romerne er landet langt fra delt, i stedet er det vanlig at to separate regjeringer tar seg av ett land.

I en periode ble Vestromerriket styrt av regenten Stilicho, før han ble arrestert og henrettet i 408 e.Kr. på grunn av sin udugelighet

Romas historie hadde sluttet sirkelen, og monarkiet ble gjenetablert etter at det tradisjonelle keiserdømmet falt bort

Det vestromerske riket faller
476 E.KR
På midten av 500-tallet er det vestromerske riket en skygge av seg selv. Keiserembetet gir ikke lenger den samme makten og respekten som det en gang gjorde, og imperiet mangler stabiliteten som det bysantinske riket i øst. Den nåværende keiseren, Romulus Augustulus, ble innsatt av sin far året før, men han har verken folkets eller senatets støtte. Dette fører til at hærføreren Odoacer leder et opprør som fjerner keiseren og innsetter ham som patrisier. Med senatets støtte blir han Italias første konge.

Visigoterne plyndrer Roma
For første gang på 800 år lykkes det en fiende å invadere Roma. Byen blir plyndret og nesten brent ned til grunnen av vestgoterne, ledet av deres konge Alarik.
410 E.KR

293 CE

306 CE

330 CE

395 CE

410 CE

476 CE

Hovedstaden flyttes fra Roma til Konstantinopel
Som et ledd i Konstantin den stores systematiske omveltning av romerske verdier forlater han Roma og etablerer sin nye hovedstad, Konstantinopel, i dagens Istanbul.
330 E.KR

"Imperiet var forut for sin tid, og selv den mørke middelalderen klarte ikke å eliminere dets preg"

Den varige effekten av Romerriket

Romerriket, republikken og keiserriket var svært mektige, så det er ingen overraskelse å se avtrykket av denne nasjonen i dag. Fra språk til infrastruktur var imperiet en stat som var langt forut for sin tid, og selv ikke den mørke middelalderens tilbakegang klarte å fjerne sporene.
Latin, imperiets offisielle språk, døde ikke med riket, men blomstret i stedet opp. Det ble adoptert som den katolske kirkens offisielle språk og ble ipso facto vitenskapens språk. Det finnes i engelsk, tysk, nederlandsk og mange andre moderne dialekter.
Våre kalendere har sin struktur og stil fra romerne - den julianske kalenderen, som ble innført av Julius Cæsar, gjorde året 365 dager langt og delte det inn i 12 måneder. Det var også romerne som valgte å begynne året i januar og legge til et skuddår hvert fjerde år i februar. Romerne innførte til og med syvdagersuken, der planetene danner navnene sine (bortsett fra søndagen, som har sin opprinnelse i kristendommen).
Romernes bruk av demokrati og fora er fortsatt å se i utallige nasjoner, mens deres omfavnelse av kristendommen under Konstantin den store bidro til å sikre Roma som hjemsted for den katolske kirken. Romernes bruk av kloakker, akvedukter og veier viste resten av verden hvordan man bygger varig infrastruktur.

© Alamy; Thinkstock

Utvidelseav imperiet

Hvordan Roma kom, så og erobret: oversikten over alle territoriene Roma erobret gjennom tidene

Gallia
Beleiringen av Alesia, den kanskje største av Cæsars seire, fant sted i år 52 fvt. og markerte slutten på gallerkrigene. Cæsar hadde forskanset seg i festningen Alesia på en bakketopp, men valgte å ikke storme fortet, men i stedet bygge murer og skyttergraver rundt det for å skape en blokade og sulte dem ut.

5. århundre fvt

Den italienske halvøya

4. århundre f.Kr

Sudan

4. århundre fvt

Tunisia

Marokko

Sør-Frankrike

Spania

1. århundre fvt

Nord-Frankrike

Hellas

Tyrkia

Egypt

1. århundre e.Kr

Storbritannia

2ND Century Ce

Dacia (Romania)

2. århundre e.Kr

Armenia

Thrakia (Bulgaria)

Trebbia
Slaget ved Trebbia var det første store slaget i den andre puniske krig, som ble utkjempet mellom den romerske republikken og Hannibals karthagiske styrker i desember 218 fvt. Hannibal vant slaget etter at han hadde lykkes med å provosere motstanderens general til et frontalangrep, noe som utilsiktet førte hærene hans inn i en felle.

Romerske territorier frem til Cæsars død (44 fvt.)

Ytterligere romerske territorier frem til Augustus' død (14 e.Kr.)

Ytterligere romerske territorier frem til Trajans død (117 e.Kr.)

Romerrikets fremvekst

Hvordan Roma bygde sitt imperium og forhandlet seg frem til den største befolkningen av alle politiske enheter i Vesten

Dacia
Trajan startet sitt første felttog mot det dakiske kongedømmet (det området som i dag er kjent som Romania) i år 101 e.Kr. Han krysset Donaus nordlige bredd og beseiret den dakiske hæren ved Tapae. Hæren hans led store tap og måtte reise bort og omgruppere i et år før han vendte tilbake og tvang kong Decebalus til å overgi seg etter slag ved Nicopolis ad Istrum og Adamclisi.

"Imperiet nådde sin største utstrekning under Trajan, mellom det 1. og 2. århundre e.Kr., og strakte seg over 5 millioner kvadratkilometer"

Tunisia
Etter et vellykket felttog i Iberia satte den romerske generalen Scipio seg fore å erobre Nord-Afrika, noe som førte til slaget ved Utica i Tunisia i 203 fvt. Etter mislykkede fredsforhandlinger lurte Scipio fienden til å tro at hærene hans beleiret området, før han marsjerte om natten og satte fyr på fiendens leirer.

Makedonia
I slaget ved Pydna i 168 f.Kr. møtte Roma den antigonidiske kongen Persevs av Makedonia (som var etterkommer av Aleksander den store). Med sine overlegne våpen og rustninger vant romerne lett og befestet sin autoritet langs hele Middelhavet, og gjorde en gang for alle slutt på Aleksanders ettermæle.

Tromerriket var et av historiens største imperier, det besto av territorier i hele Europa, Nord-Afrika og Midtøsten. Ekspansjonen av empire ble for det meste gjennomført under republikken (mellom 509 og 27 FVT), før Romerriket ble etablert. I løpet av denne perioden i tidutvidet Romas kontroll seg fra byens umiddelbare omgivelser til å kontrollere mesteparten av Middelhavsområdet gjennom allianser eller ved å erobre territorier med rå makt. Det tok ikke lang tid før hele det italienske Peninsula var under under kontroll av den republikken, og av følgende century its overveldende dominans hadde utvidet seg hele veien til å omfatte Nord-Afrika, Spania og Sutlige Frankrike (Gallia).
Ved slutten av det 1 cårhundre FVTble republikken hadde ekspandert til å til å omfatte hele Frankrike, Hellas og det meste av Eøstlige Middelhavet. På dette tidspunktet brøt det imidlertid ut borgerkriger på grunn av interne interne stridigheter, og republikkens republikkens problemer kulminerte med mordet på Julius Cæsar - hvorpå republikken ble empire.
Den nøyaktige datoen for den politiske overgangen er gjenstand for tolkning. Noen mener at det skjedde da Cæsar ble utnevnt til diktator ffor life i 44 FVTandre da Marcus Antonius og Kleopatra ble beseiret i slaget ved Actium i 31 fvt FVT. Den mest populære oppfatningen,...var imidlertid.., var imidlertid at republikken tok slutt da Octavian fikk ekstraordinære fullmakter av senatet og tok i bruk den prestisjefylte tittelen Augustus i 27 FVT.
Selv om han fødte eriket, ble dets dominans i form av landmasse ikke utvidet særlig mye under Augustus, og da han døde i 14 E.KRhadde hans bidrag hovedsakelig vært administrativt. Augustus' augustus' regime katalogiserte mennesker og steder innenfor empire og viste et detaljert kart over den kjente verden for offentligheten.
Romerriket nådde sin største utstrekning under Keiser Trajan, mellom det 1 og 2 cårhundre CEog strekker seg ut over 5 millioner kvadratkilometerreog tilsvarer i dag 40 land. Rundt år 476 E.KRble ebegynte riket å smuldre opp. Aller om den østlige halvdelen fortsatte å herske i ytterligere 1,000 år, det vestlige riket kjempetd for å forsvare sine grenser og opprettholde sitt politiske grep om Wvestlige verden.

© ThinkStock

EUROPA, 133 - 27 FVT

Den romerske republikkens fall
Den romerske republikk

Tidslinje

133 FVT

Mordet på tribun Tiberius Gracchus setter i gang en kjede av hendelser som til slutt fører til den romerske republikkens undergang.
133 FVT

107 FVT

General Gaius Marius blir konsul og opphever kravet om at man må eie eiendom for å kunne verve seg til hæren.
107 FVT

82 FVT

Etter opprøret hans beseirer Sulla restene av Marius' tilhengere i slaget ved Collineporten og sikrer seg makten.
1. november 82 fvt

45 FVT

Cæsars avgjørende seier i Munda i Spania gjør slutt på borgerkrigen og gjør det mulig for ham å innsette seg selv som hersker over Roma.
17. mars 45 fvt

Sjøslaget ved Actium mellom Marcus Antonius og Cæsars arving, Octavian, avgjorde den romerske republikkens skjebne

Julius Cæsar, som nylig har utnevnt seg selv til diktator på livstid, blir knivstukket til døde av en rekke senatorer.
15. mars 44 fvt

Cæsars arving blir keiser Augustus, etter å ha sendt Marcus Antonius' styrker på flukt fire år tidligere i den romerske republikkens siste krig.
16. januar 27 fvt

Hva var det som skjedde?
Etter århundrer med fred og velstand, hjulpet av en nesten nesten uhindret ekspansjon over Middelhavet, ble den romerske Republikken i krise i 133 fvt. etter drapet på den populære embetsmannen Tiberius Gracchus, et drap som angivelig var godkjent av senatet. De påfølgende årene var preget av sosial uro, og politikerne kjempet mot hverandre. General Gaius Marius, en suksessrik militær feltherre, overtok konsulposten i 107 fvt.
I 88 fvt. ble makten utfordret av Lucius Sulla, Marius' kvestor (statskasserer), som deretter gjorde opprør mot Roma, og det fulgte et terrorvelde som utrensket mange av folkets representanter.
Sulla døde i 78 fvt. og ble erstattet av Gnaeus Pompeius, bedre kjent som Pompeius den store, som senere skulle inngå i Romas første triumvirat sammen med Marcus Crassus og Julius Cæsar.
Pompeius og Cæsar ble raskt forankret i sine respektive posisjoner, noe som førte til en rekke borgerkriger som kulminerte med at Octavian (Cæsars adopterte arving) ble Romas første keiser i år 27 fvt. og innledet slutten på republikken.

Hva var konsekvensene?
Den romerske republikkens fall var vitne til nedgangen et demokratisk system som hadde styrt staten siden den ble grunnlagt i 509 fvt. etter at det forhatte romerske monarkiet ble styrtet.
Etter at kongene ble fjernet, ble tittelen konsul innført og delt mellom to menn. Senatet fikk også mer makt, og det ble valgt tribuner (embetsmenn) som skulle representere folket. Denne styrestilen ble imidlertid endret ved republikkens undergang.
Den sosiale uroen og den militære opportunismen som herjet i Roma i det første århundret fvt. og som førte til at Julius Cæsar til slutt tok makten, satte en effektiv stopper for et styresett som hadde tatt hensyn til folkets ønsker. Og selv om Cæsars grådige ambisjoner skulle føre til hans undergang, tok hans arving, Octavian, raskt over og etablerte total makt som keiser i år 27 fvt. En keiser skulle regjere Roma frem til 476 e.Kr.

Hvem var involvert?

Lucius Sulla
139 - 78 FVT
Etter å ha konsolidert makten i 82 fvt. regjerte Sulla som diktator, og han utrensket mange folkevalgte og fratok andre makten.

Julius Cæsar
100 - 44 FVT
Etter å ha knust restene av Pompeius' menn i slaget ved Munda, tar Cæsar kontroll over Roma og blir til slutt diktator.

Keiser Augustus
63 FVT. - 14 E.KR
Seieren over Marcus Antonius ved Actium gjorde det mulig for Octavian å befeste sitt grep om makten og senere bli Romas første keiser.

© Images; Alamy (hoved, Lucius Sulla, 1. november 82 fvt., 17. mars 45 fvt.) ,Gett y Images (16. januar 27 fvt.)

Hvordan romerne levde

Alle samfunnslag fylte gatene i antikkens Roma, og for de fattigste i samfunnet var imperiet svært annerledes enn for dem på toppen

Work hardt, lek hardt. Det virkers å være mantraet mange romere levde etter. Det er en generelt inntrykk av at romerne Romerne var a velstående, veltalende gjeng, som hadde praktfulle villaer og klær.Men men det er bare halve historien. Som i alle samfunn var det også i Roma vanlige menn og kvinner som levde og arbeidet (plebeierne) levde et helt annet liv enn de på toppen av treet (patrisierne)og bodde i hjem som var en helt annen verden enn adelen og adelen og eliten og eliten, og hadde ulik tilgang til utdanning og helsevesen
I dag er de fleste fysiske bevisene på underklassens eksistens smuldret bort. De dårlig bygde husene og de uskrevne historiene har gått tapt for ettertiden. Men historikerne har likevel klart å stykke sammen strukturen i det romerske livhvordan de spiste, hva de gikk kledd, hvor de badet og hvordan de gikk i skole.
Vi vet også at rikdom var nøkkelen til et godt liv, selv for slaver som fant de kunne samle seg penger og noen ganger kjøpe sin frihet.

"De vanlige mennene og kvinnene som levde og arbeidet i Roma, levde et helt annet liv enn de som befant seg på toppen av treet"

Klasseskuespill: hvordan romerne var delt

Det romerske samfunnet var et komplekst system bestående av en sterk sosial hakkeorden som gikk langt utover en forenklet dikotomi mellom svært rike og svært fattige. Vi kjenner til de privilegerte livene til keiserne, senatorene og rytterne under dem, men den kanskje mest spennende klassen av alle var plebeierne.
Mennene og kvinnene i de lavere klassene var imperiets bankende hjerte, men arbeidet deres ga dem få bekvemmeligheter, og det gikk ikke upåaktet hen. I 494 fvt. oppsto det en stor strid mellom patrisierne og plebeierne, og den raste med ujevne mellomrom i 200 år. Samme år truet plebeierne med å forlate Roma - en tilbaketrekning av arbeidskraft som ville ha vært ødeleggende - og det ble innført innrømmelser. Men i romernes bevissthet var det fortsatt forskjell på sosial status, og jo lenger ned i kjeden man befant seg, desto dårligere ble livet.
Under plebeierne i det romerske klassehierarkiet befant de frigitte og slavene seg. De sistnevnte hadde ikke borgerskap, mens de førstnevnte enten hadde fått eller kjøpt seg fri.
Å være borger ga romerne et relativt komfortabelt liv og visse rettigheter: De kunne stemme, eie eiendom, gifte seg, inngå kontrakter, saksøke og få en advokat i retten for å unngå tortur eller dødsstraff for andre forbrytelser enn forræderi. Kvinner hadde imidlertid et mer begrenset statsborgerskap.

Slaver
Dyktige slaver arbeidet ofte som huslærere eller regnskapsførere, og kunne tjene sine egne penger. De som var analfabeter eller manglet ferdigheter, måtte tåle hardt manuelt arbeid. I alle tilfeller var slavene eiernes eiendom.

Kvinner
Kvinner ble verdsatt som hustruer og mødre, og det var forventet at de skulle gifte seg unge, føde barn og ta seg av hjemmet. Deres rolle i det offentlige liv var begrenset, men de fikk større frihet i det 1. århundre e.Kr.

Livet blant klassene

Hvordan navigerte patrisiere, ryttere og plebeiere seg gjennom det romerske livet i en by med så stor konkurranse?

Hvis det fantes en sosial nivellering i Roma, så ville den finnes på de offentlige toalettene, hvor 95% av den millionstore befolkningen satt og pratet og utførte sine mest uanstendige gjøremål. Innenfor latrinene latrinemurene var romerne på sitt mest nakne, med tunikaen trukket opp og satt på hukover de store hullene som var skåret itre eller stein, og deres privatliv ble fullstendig pisket bort. De tørket seg på baken med vannvåte svamper festet til pinner, som de deretter kastet i det romerske kloakksystemet.
Tilbake ute på gatene, ...var imidlertid.., var livet veldig annerledes. Der var klassesystemet i høyeste grad på plass. Øverst på rangstigen sto romerne: keiseren, senatorene -som bar tunikaer med brede striper kalt laticlavi - og en økonomisk klasse av ryttere - som bar en tunika med smale striper kalt angusti clavi. Men lenger nede var det vanlige folk i Roma, pakket inn i en lang halvsirkel av ulltøy kalt toga, samt de frigitte og slavene. De frigitte hadde imidlertid ofte roller i keiserpalasset, og kunne dermed forbedre sin sosiale status og skaffe seg kvalitetsklær.
Plebeierne plebeierne så Roma slik den virkelig var, langt fra de utsmykkede, marmorerte villaene og de storslåtte bygningene som de privilegerte nøt godt av. De så de trange leilighetene de bodde i, med flere personer i hvert rom, i overfylte områder som år etter år ville absorbere stadig flere mennesker. For dem var det romerske livet de trange gatene mellom de elendige høyhusene, de travle tavernaene og besøk på bakken-butikkene i første etasje (tabernae)for å kjøpe mat og nødvendigheter.
Disse områdene kan ha vært fylt av duften av ferskt brød og eksotiske matvarermen detville også også ha vært den umiskjennelig stank av svetteblod og menneskelig avfall. Roma var vanligvis en bråkete by, med slagsmål i det offentlige rom, krangling blant innbyggerne, bevis på vold i hjemmet og en alltid tilstedeværende brannfare. Ethvert øyeblikks av lykksalighet kunne bli avbrutt av dentømmingav en nattpotte ut av et vindu og ned på bakken, særlig i de røffeste bydelene (Subura).
Roma var absolutt var ikke en by for de svakhjertede, og guvernørene og senatorene hadde en konstant kamp for å slå ned plebeiernes opprør og disharmoni. En ukentlig rasjon med korn og underholdning så ut til å de lavere klassene, og arrangørene eller velgjørerne av festivaler ble alltid høyt aktet.
Roma ble sett på som et opplagt arbeidsmarked for den fattige mannen, og gatene ble oppfattet som like mye brolagt med gull som med skitt og sykdom. De mange byggeprosjektene gjorde at det alltid var et skrikende behov for arbeidskraft, så mange mange mennesker emigrerte dit for å finne arbeid. Etter grunnleggelsenbyen roma raskt en livlig multikulturell metropol, men det var umulig å bygge nok kvalitetsboliger til alle.
De harde boligkvarterene var generelt så bra som det ble for hundretusener av mennesker, derfor levde de mesteparten av livet utenfor leilighetene sine. Hele Roma ble deres hjem.
Med så mye tid tilbrakt i selskap med andre, ble plebeierne var plebeierne kjent for å være omgjengelige og bråkete. De var også for det meste tolerante overfor ulike raser og religioner. Innflyttere ble integrert i byenakkurat som de hadde vært fra det øyeblikket Romulus og Remus grunnla Roma som en by for outsidere, og inviterte kriminelle og rømlinger til å søke asyl. Folk ble raskt ble involvert i det travle Romerske livsstilen.
Arbeiderne sto tidlig opp, slet seg gjennom dagen for en liten sum penger og søkte etter måter å supplere inntekten på andre steder. Også barna arbeidet, guttene gikk i lære og jentene utførte huslige sysler under oppsyn av mødrene sine eller en domina (kvinnelig mester) - De var som regel praktfullt kledd i stolasene sine, som ble gitt form av et belte kalt zona. Skolene var i hovedsak avgiftsbelagte og forbeholdtd for de rike og privilegerte. Men de fattigere familier ville forsøke å utdanne sønnene sine selv, fedre undervise sønner tverktøyene i sitt yrke.
Generasjoner av de fattige, derfor, vokste i stor grad opp analfabeter men likevel dyktige. I en alder av 14 år (12 år for jenter) ble mennene gift, og deres myndighetsalder ble markert med en stor bankett. Gutter kunne bli innrullert i militæret for å for å hjelpe romerne med å erobre og kontrollere fjerne landområder og jentene ble brukt til å manøvrere seg gjennom sosiale sirkler og bli en del av mektige familier.
Soldatene tjente også et annet formål. De kunne fange slaver og bringe dem tilbake til Roma. Slavene ble ikke valgt ut på grunn av rase, men ble som regel tatt på grunn av sin styrke,intelligens, praktiske ferdigheter eller utseende. Noen ble brukt som arbeidskraft eller forvandlet til gladiatorer eller andre underholdningsfigurer, men de kunne også også også inneha respektable stillinger i velstående husholdninger. Romas besettelse av helse og velvære førte for eksempel til at en strøm av greske leger kom inn som slaver etter år 47 fvt. I tillegg til at romerne fikk nyte godt av bedre sykehusbehandling og dyktige kirurger, bidro grekerne også til medisinske fremskritt også. På noen måter var de kanskje litt på noen måter kanskje litt for entusiastiske - deres vilje til å eksperimentere med pasienter for å teste teoriene sine skapte en dyp mistenksomhet. Men det var som regel å foretrekke fremfor de dyre kvakksalverne, hvis metoder egentlig var ganske uortodokse metoder.
Behandlingstilbudet var en fordel ved det romerske livet på tvers av klassene: Selv slavene langt nede i kjeden hadde en viss nytte av det. Det viste også at det faktisk kunne være et godt karrieremessig trekk for de dyktige å bli tatt inn i Roma som slave. Særlig mange fra Østen var intelligente og kultiverte, og kunne og kunne lett gli inn i samfunnet og bidra med mye. Noen romerske borgere med overveldende gjeld solgte seg faktisk som slaver. Noen slaver var også lov til å tjene og beholde sine egne penger, og spare til å kjøpe seg fri eller dyre klær. På 1000-tallet e.Kr. besto mer enn halvparten av Romas befolkning av slaver og frigitte. På denne tiden foreslo senatet at slavene skulle gå i egne, identifiserende tunikaer, men detdette ble avvist på grunn av den potensielle forlegenheten ved å se halvparten av Romas befolkning kledd på en slik måte.
Slik var Romas tiltrekningskraft, at når en slave fikk status som en frigitt mann, ville mange bli værende, bli en romersk borger og bruke sine forbindelser til sin fordel. Noen av de frigitte fikk faktisk viktige posisjoner, som Tiberius Claudius Narcissus, en av keiser Claudius' nære fortrolige, som nesten lyktes i å stoppe Neros arverekkefølge som hersker.

Marcus Tullius Cicero

3. januar 106 - 7. desember 43 fvt

Siden en viktig faktor for en romers "adelskap" var deres forfedre, ble plebs som samlet penger, likevel ikke regnet som patrisiere. Romas manglende evne til å riste av seg de tradisjonelle skillelinjene resulterte i at det ble skapt en rytterklasse, som fungerte som vår tids middelklasse. Cicero var rytter av fødsel, men han klarte å bli senator gjennom politiske forbindelser og sin berømmelse som en stor advokat og taler. Selv om talene og skriftene hans hadde stor innflytelse på romersk politikk, kunne han også bli snobbete, og en gang snakket han om sordida plebs - de store uvaskede - en vending som fortsatt er vanlig i dag. Han var også en uttalt kritiker av Cæsar.

Kort biografi

Plebeierne
Plebeierne, som vanligvis refererte til Romas vanlige borgere, manglet til å begynne med sosial mobilitet og privilegier, selv om loven Lex Canuleia fra 445 fvt. gjorde det mulig for dem å gifte seg med patrisiere og ga dem større rettigheter.

Frigitt menneske
Slaver som ble ansett som verdige av eierne sine (eller de som hadde spart nok penger til å kjøpe seg fri), ble lovlig frigitt fra slaveriet. Frikjøpte kunne ikke stille til valg, men de kunne gifte seg.

Patrisier
Patrisierne var på toppen av samfunnet, men deres status var mer et historisk privilegium enn noe annet. De adelige familiene hevdet at de kunne spore sin arv helt tilbake til grunnleggelsen av Roma (angivelig).

Ifølge den romerske legenden var Romulus og hans tvillingbror Remus avkom av Rhea Silver og guden Mars

Romernes bolig

Arkitekturen som er etterlatt i det tidligere Romerriket, viser at romerne tok bygging svært alvorlig og så på det som en måte å vise styrke, raffinement og rikdom på. Rytterne, eller de relativt velstående, bodde i store, overdådige hjem som ble kalt domussom ble reist over én etasje rundt et atrium og hadde flere rom, inkludert ett eller to for slavene.
Hjemmene var ofte utsmykket med marmorstatuer og søyler både innvendig og utvendig, og det kunne være vakre malerier eller mosaikker. Domus hadde også ofte et stort badebasseng og en hage i midten av bygningen for å skape en følelse av rom og natur.
De fattige bodde derimot i trange boligblokker som kunne være opp til ni etasjer høye. De ble kalt insulae, bygget av leirstein eller tømmer og med et flatt tak der man kunne nyte utsikten eller sove i varmt vær, og hadde på det meste bare et par rom å sove i.
Opptil 40 personer kunne bo i én blokk, og fasilitetene var svært dårlige. Plebeierne måtte bruke de offentlige fasilitetene, og de måtte gå ut på gårdsplassen for å komme til toaletter, badehus og til og med kokeutstyr. Gårdsplassen var derfor ofte et praktisk område for sosialt samvær, og med tanke på størrelsen på rommene var det få romere som ønsket å oppholde seg innendørs.
I første etasje av disse bygningene lå det gjerne en butikk - eller taberna - som hadde egne innganger ut mot gaten og dermed var adskilt fra boligblokken. De velstående eller rytterne eide ofte disse leilighetene for å tjene ekstra penger på husleien.

Utelivet i Roma

Hva gjorde romerne når de var i Roma? Vi vet at de likte vin, teater og mat, men hva mer?

En god hyllest fra en mann til en kone var vanligvis Donum servait; Lanam fecit ('hun drev huset og laget ull'). En slik hyllest ville imidlertid aldri ha blitt betalt til en gruppe kvinner i det romerske samfunnet som var svært uglesett: prostituerte. Det var lovlig, lisensiert og beskattet, prostitusjon wsomansett som som et skammelig yrke, og likevel var det stor etterspørsel etter det.
Kvinnene kom fra slaveklassen og opererte fra bordeller rundt om i Roma, der de tilfredsstilte romernes voldsomme appetitt på sex. Kaltmeretrix - eller "hun som driver handel med sin egen kropp" - de fikk forbud mot å gå med stola og måtte bære en gul toga som et tegn på deres yrke. De ble også nektet de begrensede rettighetene som andre kvinner hadde, som for eksempel å kunne motta enn arv.
Etter mørkets frembrudd ble Roma mye mer snuskete, igatene var fulle av farer, og kriminelle gjorde byen til sin egen og kastet seg over dem de mente kunne være et godt bytte. Som en form for underklasse i sin egen rett, overfalt og ranet de folk i de uopplyste, ubevoktete, trange gatene. Innbrudd, brannstiftelse, drap og bedrageri var typiske forbrytelser, og straffen var alt fra pisking til korsfestelse - men det avskrekket ikke de desperate.Kriminelle kunne være til tider svært voldelige og hadde ofte med seg et skarpt redskap, om så bare for å skjære opp forsiden av en tunika eller vesken for å frata offeret hans eiendeler sine eiendeler. Noen ofre tok loven i egne hender for å redde liv og eiendom, og det var en klar følelse av hver mann for seg selv. Domstolene og advokatene som var på plass var ikke alltid særlig effektive, og det ble ikke bedre av at mange drakk for mye i slike perioder.
Tavernaene - som også fungerte som kjøkken for fattige romere, siden det var for farlig å lage middag i eget hjem - ble levende om natten. Om dagen var de et sted å spise og hvile, og de ga folk en mulighet til å flykte fra hjem og arbeid. Her ble det arrangert underholdning for slavene og plebeierne, som gjerne kom inn og satt på barkrakkerog drakk.
Om natten, tavernaens ble det mer opprørsk. I en stille sidegate, med låste dører, spilte mennene, sosialiserte og spilte spill som ofte ble opphetede. De hadde også - hvis man skal tro diverse kunstverk og den rikholdige graffitien på veggene i det gamle Romas slumområder - et forhold, i mangel av et bedre ord, til sine tjenere.
Tavernaer, derimot, var ikke noe sted for de velstående, de holdt seg for det meste langt unna slike steder, og avviste dem til og med som umoralske og upassende for en romersk borger. Ikke at ikke noen av de høyere samfunnslagene våget seg dit. Keiser Nero var en hyppig gjest på tavernaene og bordellene, som han syntes var både spennende og opphissende. Men han sørget alltid for å være forkledd for ikke å lage en scene.

Fargestoffer var høyt verdsatt - alle som bar tyriansk purpur utvunnet fra havsneglen murex, vakte alltid oppsikt

Dette er restene av de øverste etasjene i en insula i Roma; mange titalls mennesker må ha bodd i disse trange leilighetene

Mat for massene

Mens de rike skjemte bort smaksløkene sine med en rekke appetittvekkende matvarer som slavene brakte til dem, var kostholdet til de fattige mer intetsigende. De fleste kunne ikke nyte sausene, det dyre kjøttet og de importerte krydderne som aristokratene fordøyde, så de måtte nøye seg med billigere alternativer.
De fattige nøyde seg med korn, olivenolje og vin, og supplerte med brød, linser, grønnsaker og grøt. Flate, runde brød laget av kornsorten emmer var populære, men senere ble brød laget av hvete introdusert. Kvinner malte også korn til mel i skubbekverner, selv om det finnes eksempler på kverner drevet av dyr i tilknytning til bakerier, som i Pompeii og Ostia.
Bønder, jegere og fiskere fikk bedre kosthold, og takket være at det ikke fantes religiøse restriksjoner, kunne man spise hva som helst. Spekemat av svin var populært, mens storfekjøtt var langt mindre vanlig.
De romerske borgerne spiste tre måltider om dagen. De spiste frokost (jentaculum) om morgenen, lunsj (prandium) omtrent midt på dagen og middag (cena) om kvelden. Dette var hovedmåltidet og høydepunktet på mange dager. Det ble lagt ned mye arbeid i å lage en så god middag som mulig med de ressursene som var tilgjengelige.
Middagsselskaper var en populær affære for patrisierne, og det var beryktet at de la seg på sofaer for å slappe av mens de spiste og nøt hver munnfull. Fylt hasselmus var en spesiell delikatesse for de rike, drysset med honning og valmuefrø. På grunn av mangelen på bestikk spiste romerne med hendene, og maten måtte derfor presenteres på en praktisk måte. Ved middagsselskaper ble det ansett som uhøflig å spise med venstre hånd.

01. Import av mat fra India
Ifølge forfatteren Plinius den eldre - Gaius Plinius Secundus - brukte romerne 100 millioner sestercii hvert år på å importere krydder og eksotiske parfymer fra India, Kina og den arabiske halvøy.

02. Svinekjøtt fra Gallia
Det ble importert høyt verdsatt spekemat fra Gallia, som var blitt berømt for sitt bacon. Storbritannia hadde også rikelig tilgang på griser som ble avlet opp for kjøttets skyld, men den galliske bestanden ble ansett for å være spesielt god.

Londinium

02

Lugdunum

Sirmium

Arelate

Barcino

Roma

Bysants

03. La dem spise hvete
Hvete var svært viktig for imperiet, og ble brukt i store mengder til å fø millioner av mennesker, inkludert hæren. For å dekke etterspørselen måtte det importeres hvete, og det sies at det gikk med rundt 250 000 millioner tonn da Pompeii ble ødelagt.

Trapez

03

Thessaloniki

Antiocha

01

Carthago

04

Leptis Magna

04. Fiske i Middelhavet
Fisk fra Middelhavet ble fortært med stor entusiasme, enten den var fersk, tørket, saltet, røkt eller syltet. Den var dyrere enn annet kjøtt, men ferskvanns- og saltvannsdammer ble brukt til å avle fisk billigere.

Tyrus

Alexandria

Nøkkel
Mindre nasjoner

Fisk

Druer

Ku

Gris

Linfrø

Sau

Krydder

Salt

Hvete

Oliven

Kundene samles i et thermopoliumet sted som lignet på en gatekjøkkenrestaurant, og som serverte varme måltider til de fattige i Roma

getty Images; Alamy; Thinkstock

Romerske hus

Husene til de romerske borgerne varierte etter hvor velstående de var. De mer beskjedne husene ble kalt insulae - disse husene, som dagens leiligheter, oppsto i byene på grunn av overbefolkning. Patrizierne bodde i sine overdådige villaer på landet, mens de rikere kjøpmennene bodde i urbane domus

Soverom
Møblene i romerske hus var rent funksjonelle og ganske knappe. Sengene var flerfunksjonelle, som en sofa, og ble brukt til å sove, spise (liggende på siden) og til å ha sex. De rikere romerne dekket gulvene sine med mosaikkfliser med ulike motiver.

Familiealter
Hvert hus var under en utvalgt guds beskyttelse, og de ble tilbedt ved alteret (lararium), med gjenstander som var knyttet til familien.

Atrium
I midten av huset var det en åpen gårdsplass som knyttet de fleste rommene sammen. Her var det et lite basseng, som av og til ble brukt til forfriskninger på varme sommerdager.

Planløsning
Det tradisjonelle romerske huset var bygget rundt en sentral plass atriummed en liten gårdsplass eller bakgård. Noen hadde rom på hver side av hovedinngangen, som ikke var forbundet med resten av huset, og som vanligvis ble leid ut til kjøpmenn. Arkeologer har funnet ut at etter hvert som eierne ble rikere, kunne de bygge huset større.

Soverom
Gutte- og jentebarn hadde forskjellige rom. Gutterommene var som regel større og sjeldnere innredet, mens jenterommene hadde flere møbler og dekorative elementer.

Arbeidsrom
Hvert hus hadde et tablinumet arbeidsrom for familiens barn og deres privatlærere, med bare et bord og noen sitteplasser.

Hagen
På baksiden av huset var det vanligvis åpent landskap. Her kunne man få råd av en kyndig gartner om hvordan man best kunne utforme kummer og blomsterbed, og hvilke planter og blomster som var best å dyrke.

Takene
Takene var tekket med teglstein, med tilstrekkelig helning og et egnet rennesteinsystem for å samle opp regnvann.

Spisesalen
Kalt tricliniumvar et stort rom som hadde en lukket del og en annen del som vendte ut mot gårdsplassen. Slik kunne familien velge hvilken del de foretrakk, avhengig av værforholdene og hva slags mat som ble servert den dagen.

Kjøkkenet
Dette var et fullstendig ventilert rom, utformet for oppbevaring av mat. Her var det ett eller to bord, krukker til å oppbevare olje og korn, og skap til å oppbevare servise og andre redskaper som ble brukt til å tilberede maten.

Spisesteder

Vanligvis var romerske butikker (tabernae) var et enkelt rom med en disk. De stabula var anlegg med staller som vendte ut mot en åpen gårdsplass omgitt av spiserom. De hospitia var gjestehus med spisesaler (triclinia) og soverom. De popinae var steder for salg av mat og drikke. Verkstedene ble kalt officinaeog tavernaene taberna.

Et brød fra ca. 76-79 e.Kr., fossilisert på grunn av et vulkanutbrudd i byen Pompeii

© Sol 90 Images

De romerske kvinnenes roller

Antikkens Roma var ikke et likestilt samfunn, og det var forventet at kvinner skulle oppføre seg og leve annerledes enn menn

Aoldtidens Roma var et mannsdominert samfunn. Kvinnene sto i skyggen av mennene, og det var ikke engang slik at et stort antall kvinner forgjeves forsøkte å bryte gjennom et glasstak eller kjempet for å komme seg inn i en machoverden. De aller fleste fikk rett og slett ikke lov til å komme så langt fordi de ikke hadde samme juridiske status som menn.
En ting var i hvert fall sikkert: Husets overhode hadde ikke rett til å drepe sin kone hvis hun satte spørsmålstegn ved hans autoritet. Det trodde man riktignok lenge, men "patria potestas" - den romerske farens makt - så heldigvis ikke ut til å strekke seg så langt.
Likevel forble romerske kvinner alltid "in manu", noe som betydde at de juridisk sett ble kontrollert av en mann. Som barn var det kvinnens far som hadde denne kontrollerende rollen, og som hustru kunne situasjonen enten forbli slik ("sine manu") eller bli overført til ektemannen ("cum manu").
Det skapte et kvinnefiendtlig samfunn der kvinner levde innenfor strenge grenser. De kunne ikke spille en rolle i det offentlige liv, så i motsetning til i det gamle Egypt fantes det ingen direkte kvinnelige herskere, ingen Kleopatras like. Kvinner kunne ikke bli senatorer, dommere, konsuler eller generaler. De kunne ikke ta ordet i politiske forsamlinger, de kunne ikke stemme ved valg, og de kunne ikke påta seg noen rolle i militæret. I stedet var det først og fremst forventet at kvinnen skulle ta seg av husholdningen, inkludert eventuelle barn, og føre tilsyn med familiens slavearbeidskraft. Kvinnene måtte også lage klær ved å spinne, veve og sy tøy. Og samtidig som de var opptatt med å slite, var det også et press på dem om å holde et godt utseende.
For å oppnå dette valgte de fleste billig hjemmesminke, men de rikeste kvinnene hadde råd til importert kosmetikk fra Gallia, Kina og Tyskland. Parfymer var populære og ble assosiert med en sunn kropp, men det var en nagende følelse av at kvinner ikke kunne vinne, selv i dette forventningsspillet: Poeten Juvenal skrev at "en kvinne kjøper dufter og kremer med utroskap i tankene"!
Helt ille var det likevel ikke. Kvinner i middel- og overklassen fikk opplæring i grunnleggende lese- og skriveferdigheter, til tross for at noen menn mente at lese- og skriveferdigheter ville føre konene deres på avveier. Kvinner kunne også eie og arve eiendom, og de kunne drive forretninger, noe som i noen tilfeller gjorde det mulig for dem å samle seg store formuer på egen hånd. De kunne jobbe som kjøpmenn og jordmødre, eller ta jobber som dansere og til og med leger. Det fantes kvinnelige lærere, frisører og skriftlærde. Noen ble ammen, selv om romerske leger mente at mødrene skulle amme sine egne barn.
Likevel var ekteskapet viktig. Kvinner kunne gifte seg fra de var 12 år gamle, noe som, i tillegg til å være svært ulovlig i dag, dessverre betydde at barndommen deres stort sett var over på et blunk. På dette tidspunktet kunne en kvinne bytte fra den feminine formen av farens navn til mannens. Dette ble vanligvis indikert ved å legge til bokstaven "a" på slutten.
Hvis det ikke fungerte, kunne kvinnen be om å gå fra hverandre. Skilsmisse var faktisk vanlig, og ikke minst raskt og enkelt. Det var nok at enten kona eller mannen sa at ekteskapet var over, og det var det. Noen ganger var det kvinnens far som fikk ekteskapet til å opphøre, så stor makt hadde han over datterens liv. Kvinnene gikk heller ikke tomhendte ut av ekteskapet. Kona skrev ofte under på en ekteskapskontrakt der det sto hvor mye medgift hun skulle få hvis ekteskapet ble oppløst.
Ekteskapet kunne ha klare fordeler, særlig hvis en kvinne giftet seg med en mektig mann. Fulvia, Marcus Antonius' kone, skal ha hatt stor innflytelse på politikken han førte. Da Antonius og hans medregenter forlot Roma i 42 fvt. for å jakte på morderne av Julius Cæsar, ble Fulvia i praksis etterlatt som Romas de facto medregent. Da Antonius var på besøk i Egypt i 41 fvt. og Fulvia følte at hans maktposisjon var truet, samlet hun til og med legioner for å kjempe til støtte for sin mann.
Religionen så også ut til å være en vei til stor respekt. Vestalinnene var en liten gruppe prestinner, spesielt utvalgt i alderen seks til ti år, som var ansvarlige for å opprettholde Vestatemplets evigvarende hellige ild gjennom 30 år med dedikert tjeneste. Disse kvinnene var høyt æret, beskyttet og hadde stemmerett, eiendomsrett og testamentarisk råderett. Men denne rollen var ikke uten fallgruver, og mennene fant på straffer for vestalinnene hvis de ble ansett for å ha sviktet sine plikter. For eksempel bestemte Romas femte konge, Tarquin den eldre, at en vestalinne som mistet jomfrudommen, skulle begraves levende. Andre overtredelser, som å la den hellige ilden slukke, ble møtt med juling. Dessverre ble kvinners privilegier bare innvilget på menns ordre, selv om flere friheter ble innvilget etter hvert.

"En romersk kvinne var først og fremst forventet å ta seg av husholdningen"

Konene til adelsmenn hadde slaver som hjalp dem med å drive huset

© Getty Images.

Antikkens Roma, 200 fvt. - i dag

Gjennom dørene
Selv om det ikke var gratis å komme inn i termerne, kostet det nesten ingenting - bare en quadrans, noe som tilsvarer bare noen øre i dag. Avhengig av badehuset og keiseren var det enten separate innganger for menn og kvinner eller én inngang for alle.

Romerske Thermae

Ii antikkens Roma var personlig hygiene en offentlig affære. Alle, fra de uanstendig rike til de fattigste av de fattige, hadde behov for å bade, og keiserne gjorde det til sin oppgave å bygge offentlige thermae, eller bad, for sine borgere. De poppet opp over hele Romerriket, og selv om vi aldri vil få vite nøyaktig hvor mange det var, vet vi at det var 170 i år 33 fvt.
I de første årene av keiserriket var samfunnet noe konservativt, og menn og kvinner badet derfor i separate termer, noen ganger i samme bygning, men delt i to, men det finnes bevis for at dette endret seg over tid. Under keiser Domitian var det for eksempel ingenting som forbød kjønnene å bade side om side.
Dette endret seg imidlertid under Hadrianus, som fikk skrevet inn i loven at menn og kvinner skulle være adskilt i thermae. I badene som var bygget med bare ett bad i hvert rom, betydde dette at menn og kvinner i praksis hadde faste tider eller faste dager de kunne delta.
Dette reiser spørsmålet om åpningstidene. Vi vet at bygningene stengte ved solnedgang - alle antikke forfattere synes å være enige om dette - men åpningstidene er litt mer uklare.
Juvenal sier at de åpnet ved den femte timen, mens andre antyder den åttende eller niende. Uansett tidspunkt ble det signalisert ved at det ble ringt med en liten klokke, eller tintinnabulum.
Alle gikk på samme måte gjennom thermae. Fra palaestra, eller treningsplassen, skiftet de om, og deretter gikk de gjennom rommene i badehuset fra kaldt til varmt. Uansett hvor man befant seg i Romerriket, fulgte man det samme ritualet - keiserne kunne komme og gå, men termerne forble de samme gjennom århundrene.

På tide med en treningsøkt
Før de gikk inn for å bade, oppsøkte de fleste palaestra, eller treningsplassen, der de fikk svettet seg skikkelig ut. Men dette var ikke et konkurransemiljø - faktisk foreskrev romerske leger det som en måte å opprettholde god helse på, sammen med et godt kosthold og en rolig vandring rundt i badehuset. Bryting, boksing og ballspill var ofte dagens orden.

Å bli kald
Det siste av de tre hovedrommene, frigidarium, var det kaldeste. I dette rommet kunne romerne dyppe seg i et lite basseng med kaldt vann for å friske seg opp og lukke porene etter varmen i caldarium. Etter dette kledde de badende på seg og gikk ut igjen.

Underjordiske ganger gjorde det mulig for slavene å bevege seg rundt i termalene uten å bli sett

Vi beveger oss innendørs
Det første rommet i selve thermae var tepidariumet, der de badende ble smurt inn med olje og fikk nyte den varme temperaturen. Deretter ble oljen, sammen med smuss, skrapt av huden ved hjelp av en buet strigil. Det var også her man kunne få massasje av en leieslave eller til og med bli plukket i håret, ettersom hårløse kropper var på moten i store deler av Romerriket.

Kjenn varmen
Det andre rommet man badet i, var caldarium, som var det varmeste rommet i bygningen. Her svettet man, som i en badstue, før man senket seg ned i et varmt vannbasseng som var omtrent to meter bredt, tre meter langt og én meter dypt - stort nok til at man kunne være flere og prate sammen, men ikke stort nok til å svømme i.

Holder på varmen
For å skape den varme luften som skulle varme opp bygningen, ble det installert kjeler. Men på grunn av mangelen på elektrisitet ble disse fyrt opp av slaver, som spadde trekull, kvist og, i Storbritannia, kull for å holde ovnene i gang.

Antikkens sentralvarme
For å holde de varme rommene varme, fant romerne på en genial metode: hypokausten. Under gulvet lå det små søyler av fliser, slik at varme gasser kunne bevege seg mellom dem og varme opp gulvene i hele rom. Den varme luften steg deretter opp gjennom rør i veggene, slik at varmen kom rundt i hele rommet i stedet for bare opp gjennom gulvet.

Klær for anledningen
Apodyteriet, eller omkledningsrommet, var stedet der de badende kledde av seg mens de badet nakne. Rundt veggene var det hyller hvor de kunne legge klærne sine og eventuelle personlige eiendeler de hadde tatt med seg, men dette innebar også en risiko for tyveri. Derfor tok noen av de rikere borgerne med seg slaver som fulgte dem rundt i termerne og bar tingene deres.

Gjør jobben din
Når du må gå, så må du gå. Latriner ble også bygget i et romersk badehus - grunnen til det er egentlig bare sunn fornuft, spesielt med tanke på den konstante lyden av skvulpende vann. Romerske toaletter var imidlertid ikke luksuriøse. En benk av marmor med hull i dekket en grop der romerne gjorde sitt fornødne, før de tørket seg med en natursvamp på en pinne. Denne ble deretter lagt i en bøtte med vann eller eddik, klar til bruk for neste person.

Utroskap
Overklassepar som hadde ulovlige forhold, svekket den arvelige maktstrukturen i den romerske eliten. I visse tider var dette en forbrytelse som kunne straffes med dødsstraff.

Forrædere
En av de verste forbrytelsene i antikkens Romas overklasse var forræderi eller politisk omveltning. Forbrytere kunne bli forvist eller til og med drept.

Undergravende virksomhet
Romere fra overklassen, særlig de som hadde politisk innflytelsesrike yrker, hadde forbud mot å ha nærkontakt med hæren uten behørig tillatelse, i tilfelle de skulle styrte regjeringen.

Tyver og ranere
Hvis en raner ble tatt på fersk gjerning om natten, kunne han bli drept på stedet. Ellers ble tyver stilt for retten. Straffen var avhengig av om de var borgere av Roma eller ikke.

Medlemmer av kulter
Tilhengere av ikke-romerske eller ulovlige religioner ble ansett som svært farlige. De gjemte seg ofte for det romerske politiet i katakombene under byen.

Forfalskere og svindlere
Kriminelle fra borgerskapet solgte stjålne eller forfalskede varer, eller forfalsket mål og vekt. De kunne bli bøtelagt eller landsforvist hvis de ble tatt.

Underverdenen i antikkens Roma

I senatet og på gatene var kriminaliteten utbredt i antikkens Roma. Fra rømte slaver til forræderske aristokrater - oppdag omfanget av romersk skurkaktighet

Det romerske lov- og straffesystemet ligger til grunn for mange av dagens lover

Rømte slaver og gladiatorer
Rømlinger fra Romas slavesystem kunne bli henrettet på stedet, eller senere, på mer smertefulle og kreative måter, hvis de ble tatt.

Mange av statuene av en personifisert rettferdighet vi ser i dag, stammer fra den romerske gudinnen Justitia

Aoldtidens Roma hadde et problem med kriminalitet. Ran var vanlig, og det samme var vold og opptøyer. Kjøpmenn svindlet kundene sine, og desperate slaver rømte regelmessig og sluttet seg til andre lovløse i skjulesteder under byen. På toppen av samfunnet var de velstående og aristokratiske ofte involvert i hemmelige eller undergravende komplotter. Fra topp til bunn var byen gjennomsyret av kriminell aktivitet.
Under gatene i antikkens Roma lurte noen av byens farligste forbrytere. Katakombene, som utgjør et virvar av tunneler og huler under byen, var tilholdssted for rømte slaver og forbudte religioner som brukte den underjordiske labyrinten som skjulested.
Katakombene var mørke, ofte fuktige, fulle av skadedyr, klaustrofobisk små og fulle av likene etter tidligere beboere, og det var ikke et sted folk ville ønske å oppholde seg. Slaver som rømte, ville komme seg videre derfra så snart de kunne, og ikke bare på grunn av de dystre forholdene. I 71 fvt. korsfestet Roma en rømt gladiator ved navn Spartacus, som mange mente var lederen for en gruppe rømlinger. Han og gruppen hans hadde forårsaket den tredje servilkrigen, som raste i to år og førte til at Roma vedtok enda strengere straffer mot rømte slaver. For ikke å bli tatt, brukte slavene katakombene kun som et midlertidig gjemmested på vei ut av byen.
Det var de religiøse kultene som holdt seg i katakombenes underverden. Romerne var vanligvis ganske åpne overfor guder som ikke var deres egne, men noen religioner - jødedommen, kristendommen og bacchanalia - fulgte farlige ideologier som ikke stemte overens med romerske verdier. Bacchanalia var en gresk religion som romerne hadde adoptert. Tilhengerne feiret guden Bacchus med ville fylleorgier, og det gikk rykter om at de ville myrde dem som nektet å delta. I 186 fvt. ble det vedtatt en lov mot bacchanalia.

Verden under antikkens Roma

Et sted for hvile og et fristed

Katakombene er et nettverk av tunneler og ganger som ble gravd ned i den myke vulkanske berggrunnen under Roma, og som ble anlagt som underjordiske kirkegårder av hebreere og tidlige kristne mellom det 2. og 5. århundre. Vanligvis førte en trapp 10-15 meter under overflaten. Her delte det seg mange ganger, som var brede nok til at to personer kunne gå med en båre. Disse katakombene var et midlertidig tilfluktssted for de kristne under forfølgelsene.

"Obskure symboler hjalp andre forbrytere med å navigere i katakombene, og viste dem hvilken vei de skulle følge i den mørke, stinkende labyrinten"

Døende gladiator av Fedor Bronnikov, 1856. Dramatikken i Colosseum appellerer fortsatt til kunstnere og filmskapere i dag

Jøder og kristne ble kriminalisert i antikkens Roma fordi de trodde at det bare fantes én gud. Under den romerske republikken, med sitt panteon av guder, ble dette sett ned på, men da Roma ble et imperium, var det en aktiv trussel mot rikets sikkerhet. Romas siste diktator, Julius Cæsar, ble guddommeliggjort da han døde, og hans arving Augustus arvet tittelen Divi Filius eller "sønn av en gud". Jødedommen og kristendommen truet ideen om en guddommelig keiser, og tilhengerne deres flyktet under jorden.
I katakombene finnes det fortsatt spor av det livet disse menneskene levde. Ofte risset eller malte de sine religiøse symboler på veggene. Jødene malte ofte bilder av seg selv mens de utførte ritualene sine, eller av menoraen - den syvgrenede lysestaken som ofte brukes til å representere deres tro. De kristne var imidlertid annerledes. De visste at de var de mest forhatte religiøse forbryterne, og at Romas opprørspoliti noen ganger forfulgte dem helt ned i katakombene. Derfor brukte de en rekke kryptiske tegn som stiliserte fisker, Chi-ro-symboler og "sator-kvadrater" - kodede ordspill som i hemmelighet stavet en bønn - i stedet for det åpenbare korset eller krusifikset. Disse obskure symbolene hjalp andre forbrytere med å navigere i katakombene, og viste dem hvilken vei de skulle følge i den mørke, avskyelige labyrinten. Den eneste grunnen til at de holdt seg i nærheten av byen, var at de mente de burde spre sin tro for å bli belønnet for sine lidelser i livet etter døden.
Kriminaliteten var imidlertid ikke begrenset til den bokstavelige underverdenen. Romersk gatekriminalitet vil være kjent for alle som følger med på dagens nyheter. Populære artikler om graffiti, tyveri, uorden og voldskriminalitet var like vanlig i antikkens Roma som nyhetsreportasjer om antisosial atferd i belastede sentrumsområder i dag. Romerske kilder, som poeten Juvenal, beskriver alt fra plagsom støy, bråk og forsøpling til ran og innbrudd.
Å gå nedover en vanlig gate i Roma betydde å gå blant et spekter av overfallsmenn og tyver. De offentlige veiene var støyende og overfylte, noe som gjorde lommetyveri enkelt - en tyv kunne ta eller klippe en veske fra offerets belte og være på vei ut i folkemengden før han eller hun ble lagt merke til. I håp om å avskrekke potensielle ranere fulgte ofte flere tjenere eller vakter med romere fra de høyere klassene inn i de lavere klassene. Dette skapte problemer for vanlige byboere, som ofte klaget over at de ble dyttet ut av veien og slått ned. Gatene var fulle av råtnende varer og menneskelig kloakk, som vanlige huseiere kastet ut fra vinduene i overetasjen. Å bli slått over ende var også en åpen invitasjon til tyverier, under dekke av å skulle hjelpe offeret på beina.
Det var byens fattige innbyggere - medlemmer av den plebejiske underklassen - som utgjorde de kriminelle i underklassens gater. De var typisk fattige og underernærte - de spiste eddik og bønner til middag - så motivasjonen for å begå kriminalitet var ikke grådighet, men nød. Helt fra keiserrikets begynnelse hadde vanlige, arbeidende romere klaget over fattigdom og nedtrykthet og satt sin bitre skjebne i kontrast til de høyere klassenes bedre liv. Med en slik grad av fattigdom og sosial misnøye er det ikke rart at mange i de lavere klassene vendte seg til kriminalitet bare for å overleve. Selv noen få mynter stjålet fra en av deres jevnaldrende kunne kjøpe litt bedre mat, eller litt billig vin som hjalp dem til å glemme fattigdommen for et øyeblikk.
Drikkeriet førte imidlertid til et annet problem: vold i fylla. Juvenal diskuterer sitt eget ran i sin tredje Satirevirker han like fornærmet over å bli antastet av en beruset fyllik som over å bli ranet. Offentlig fyll var ofte årsaken til de opptøyene som med jevne mellomrom herjet i antikkens Roma - med branner, plyndring av varer og produkter og skadeverk. Derfor opprettet Augustus to politistyrker i de siste årene av sin regjeringstid. De vigiles urbani var byvakten - en sikkerhetstjeneste som også fungerte som byens brannvesen - mens cohortes urbanae fungerte som opprørspoliti.
Med jevne mellomrom ble de beordret til å rydde et bestemt område i byen eller landsbygda og landsbyene i dens umiddelbare omegn for kriminelle fra de lavere klassene. Lavkriminaliteten var så rotfestet i det plebejiske romerske samfunnet at den eneste effekten dette hadde, ofte var å flytte problemet fra område til område, for det meste i de fattige distriktene. Men middelklassen hadde sitt eget kriminelle element - de begikk mer veloverveide og mer lukrative forbrytelser.
Bedrageri, svindel og forfalskninger foregikk daglig i Romas gater og på markedene. Antikkens Roma hadde sine egne versjoner av våre billige designerforfalskninger, svindel med lønningsdagslån og matvareskrekk. Forfalskede mynter og smykker var et problem i byen. Noen kjøpmenn fylte opp kornet sitt med grus eller fylte opp vin med sjøvann. Andre lånte ut penger til ulovlig høye renter og tok skyldnerne for alt de eide. Avhengig av sosial status kunne disse kjøpmennene og pengeutlånerne bli idømt en rekke ulike straffer, fra offentlig pisking til betaling av erstatning.
Kjøpmennene var bedre utdannet og mer organiserte enn de kriminelle fra underklassen. I stedet for å handle på impuls, planla de nøye både forbrytelsene sine og hvordan de skulle håndtere det å bli tatt. Det var vanlig at romerske middelklassehandlere organiserte seg i fagforeningslignende grupper, kjent som collegia. selv om mange av disse bestod av lovlydige borgere, fantes det også enkelte kriminelle kollegier. kollegienes kollektive midler og organiserte juridiske status betydde at de hadde makt og ressurser som kunne brukes til å få medlemmene sine ut av trøbbel om nødvendig. Forbryterkollegiene var det nærmeste antikkens Roma kom mafiaen, og de opererte etter omtrent samme prinsipp - hold sammen, hold tett og tjen penger. Takket være organiseringen av disse laugene kunne et medlem av et kriminelt kollegium, selv om han ble tatt, regne med å kunne engasjere en god advokat og slippe unna med en bot, eller eventuelt landsforvisning. Men hvis det verste skulle skje, og boten han måtte betale gjorde ham fullstendig konkurs, kunne han bli tvunget til slaveri for å betale gjelden sin.
Kriminaliteten stoppet heller ikke når den nådde byens øvre sjikt - faktisk var det slik at overklassen

Romas første keiser, Augustus, innførte mange lover mot den kriminelle underverdenen

Én lov for én..

Forbrytelse og straff i Romas klassesystem

Den frie romerske borger
En fri borger i Roma som ble tatt i å stjele eller jukse, ble stilt for retten og måtte betale en bot på det dobbelte til fire ganger verdien av det han hadde tatt. Hvis han hadde begått en særlig alvorlig forbrytelse, som utroskap, bestikkelser eller forfalskning av penger eller dokumenter, kunne han bli forvist fra samfunnet for resten av livet. Han ble bare dømt til døden for svært alvorlige former for drap eller forræderi, og kunne få tilbud om en privat henrettelse i stedet for en offentlig. Hans juridiske beskytter i retten måtte være en annen av samme rang.

Den ikke-borgerlige underklassen
Et medlem av den romerske underklassen - en fattig, ikke-borgerlig plebeier - kunne forvente strengere straffer enn en fri borger. Hvis han ble tatt på fersken i å rane noen om natten, kunne han risikere å bli henrettet, noen ganger på stedet. Men hvis han ble arrestert etter forbrytelsen, eller for noe annet enn nattlige ran eller drap, kunne han argumentere for sin sak i retten. Hans juridiske beskytter i retten kunne være "hvem som helst som brydde seg".

En statue som forestiller en fri romersk borger i toga

En romersk forbryter blir straffet ved å bli kastet til løvene i gladiatorarenaen. Denne mosaikken er fra det romerske Tunisia og stammer fra 300-tallet

Ikke-borgere fikk strengere straff hvis de ble funnet skyldige

"Roma hadde sine egne versjoner av billige designerforfalskninger, svindel med lønningslån og matfrykt"

En av de verste forbrytelsene man kunne begå i antikkens Roma var fadermord, det vil si å drepe sin egen far

Advokatvirksomhet i antikkens Roma

Forsvar i de romerske domstolene

Romerske lovbrytere tok sin juridiske representasjon på alvor. Det sies noen ganger at Roma hadde de første advokatene noensinne, og de var tilgjengelige for frie borgere og for alle ikke-borgere fra underklassen som ikke hadde begått en alvorlig forbrytelse.
Under en rettssak, foran den lokale praetoren (dommeren), kunne en advokat representere klienten sin og argumentere på vegne av ham. Advokatens hovedoppgave var enten å bevise at klienten var uskyldig eller å redusere straffen for klientens forbrytelse. Alle romerske advokater var imidlertid ikke like. Noen tjente de velstående patrisierfamiliene og var selv rike og overklasse - "Det er de stilige klærne som selger advokaten", skrev Juvenal.
Vanlige borgere og ikke-borgere hadde ikke tilgang til elitens dyktige advokater, selv om medlemmene av et kollegium kunne gå sammen om å ansette en dyrere advokat for et av sine medlemmer. Advokater for fattigere klienter endte imidlertid noen ganger opp med å bli betalt med jordbruksvarer eller mat. Underklassen kunne stille med et trenet juridisk forsvar i retten - men advokatene deres var som regel nesten like fattige som dem de forsvarte.

"Utroskap ble også en forbrytelse blant den herskende eliten, fordi det truet arvesystemet i familien"

elitens villaer var et arnested for en annen type kriminell aktivitet. Romere av patrisierklassen hadde ikke behov for å stjele eller svindle. De var født inn i en verden av arvet rikdom som underklassen lengtet etter og middelklassen strebet etter. Deres liv var svært forskjellig fra den generelle befolkningens, og det samme var forbrytelsene deres. Dette gjaldt særlig i overgangen fra republikk til keiserdømme, da forræderi ble en av de verste forbrytelsene en romer kunne begå. De forbrytelsene vi i dag kjenner best fra den romerske overklassen, er selvsagt de sammensvergelsene og attentatene som preget store deler av det senere keiserriket.
Vi tenker ofte på den romerske overklassen som et arnested for oppvigleri og sammensvergelser, og mange begikk da også forræderi på en eller annen måte. Men forræderi var ikke bare begrenset til konspirasjoner og attentater, det var alt som truet Roma som helhet - ideen om "Den evige stad" var kanskje viktigere enn menneskene som bodde i den. Romere fra overklassen var like utsatt for å bli forført av den forræderske nye religionen kristendommen som plebeierne.
Blant den mannlige eliten var det alltid en fare for at en smart, ung general eller politiker kunne tro at han kunne gjøre en bedre jobb med å styre byen og det tilhørende imperiet enn det sittende etablissementet. Noen av de verste forbrytelsene i den romerske overklassen var å betale bestikkelser til hæren og fadermord.
Fadermord betydde å drepe faren din eller paterfamilias i familien din. Selv om dette var en sjokkerende forbrytelse i alle lag av det romerske samfunnet, var det verst i patrisierklassen. Husets overhode symboliserte en slags mini-keiser, et symbol på herredømme, arv og den etablerte orden. Å bryte med dette var å bryte med Romerrikets prinsipper. Utroskap ble også en forbrytelse blant den herskende eliten, fordi det truet familiens arvesystem.
Kriminalitet var et betydelig problem for befolkningen i antikkens Roma, og det gjaldt alle samfunnslag. Og selv om forbrytelsene - og straffene for dem - varierte i alvorlighetsgrad, utførelse og motivasjon, dreide de seg til syvende og sist om de samme behovene og ønskene: mer penger, mer kontroll, mer makt.

Cicero fordømmer Catilin av Cesare Maccari, 1899, Palazzo Madama, Roma. Cicero var en advokat som var berømt for sine eksepsjonelle talegaver, men "ingen ville gi selv Cicero en sak hvis han ikke bar en ring som glitret med en overdimensjonert diamant", skrev poeten Juvenal

Korsfestelsen

hengt på et kors og etterlatt til å dø

Forbryteren ble bundet eller spikret fast til et kors og etterlatt for å dø av kvelning fordi lungene kollapset. Brukes for slaver, sjørøvere, kristne og andre ikke-borgere.

Romersk

Straff

Fra det grusomme til det uvanlige

Culeus

En bot

sydd inn i en sekk og druknet

Denne oppfinnsomme straffen for fadermord gikk ut på at forbryteren ble sydd inn i en sekk og kastet i elven eller havet. I senere varianter ble en levende hund og kylling inkludert, og i noen fortellinger nevnes til og med en ape og en slange.

Forvisning

få år til resten av livet

Forbrytere fra den romerske overklassen ble som regel bannlyst, bortsett fra i de aller verste tilfellene. Forvisningen kunne vare fra noen få år til livstid og fratok forbryteren både formue og makt.

opp til fire ganger verdien

For mindre alvorlige og ikke-voldelige forbrytelser var den vanligste straffen for en romersk borger en bot.

Korporlig avstraffelse

offentlig juling

Ikke-borgere kunne forvente strengere straffer for mindre alvorlige forbrytelser, som for eksempel offentlig juling, vanligvis med pisk.

Arenaen

gladiatorer for underholdning

Slaver kunne dømmes til å tjenestegjøre på arenaen som gladiatorer - krigere som kjempet til døden utelukkende for å underholde det romerske publikummet.

for manglende betalingsevne

Svindlere eller tyver som ikke kunne betale hele eller deler av erstatningen til offeret, kunne bli gjort til slaver av offeret.

Damnatio ad bestias

serveres til dyr som mat

Noen av de verste forbryterne ble satt ut på den offentlige arenaen sammen med en gruppe løver, for å bli drept og spist av dem.

sandra Doyle/The Art Agency; Look and Learn; The Ashmolean Museum

Blod, innvoller og gladiatorer

Romerne visste hvordan de skulle nyte fritiden, fra å nyte vakker poesi til å heie på en blodtørstig gladiator som gikk inn for å drepe

Enterholdning og sport var sentralt i romersk livsstil, med mange ulike aktiviteter, bbåde litterære og spektakulære, som holdt Romas borgere opptatt på fritiden. De ble brukt av keiseren til å kontrollere og sysselsette de fattige, uvirksomme massene i et forsøk på å avverge et eventuelt opprør, men den store befolkningen skulle komme til å nyte og omfavne stor og klar prosa, elegant latinsk poesi og kunst inspirert av deres naboer, etruskerne.
Den vanlige romeren var lesekyndig, eller i det minste halvlitterær, og besøkte biblioteker og nøt satirikere som Juvenal, som var så innflytelsesrik at dikteren Samuel Johnson i 1738 tok modell av hans verk, Londonetter Juvenals Satire III. Men å konsentrere seg om kunsten er å fortelle halvef ahistorie: Romerne kom til å elske store visuelle, gjerne brutale begivenheter så mye mer. Det visste herskerne, og de brukte de store spillene til å dekke over imperiets kamper.
Deres største nyvinning var at de virkelig forvandlet sport fra noe som ble spilt til noe man så på for fornøyelsens skyld, feiret menneskets atletiske evner og i større grad enn grekerne høstet stor, reflektert ære fra de sterke konkurrentenes prestasjoner. Enorme amfiteatre og stadioner dominerte de romerske byene, og de ble stolte og mektige samlingspunkter. Tilskueridretten ble også enormt organisert med store lag som ønsket å få det beste ut av de som konkurrerte.
Enkeltpersoner og vennegjenger kunne imidlertid finne sine egne aktiviteter utenfor de store arenaene. De ville ha mat og underholdning, og derfor ble det kjent som panem et circenses - brød og sirkus. Brettspill var svært populært blant borgerne, og det strategiske brettspillet for to spillere ludus latrunculorum som tok utgangspunkt i militær taktikk og ble spilt over hele imperiet. Tic-Tac-Toe var et annet spill som holdt tankene i gang i antikkens Roma, og det spilles fortsatt i dag, noen ganger under navnet kryss og tvers.
På landsbygda drev man jakt og fritidsfiske. Det var også boksing, bryting, svømming, kasting og ridningi tillegg til aversjon av fotball, kjent som harpastum, spilt på en bane.Det ble avbildet på tegninger som å ha to sider, med målet var å holde ballen på egen banehalvdel, og spillet ble sett på som en måte å holde soldatene i form og friske på.

Kvinnelige gladiatorer, alle slaver, var vanlige på Romas arenaer i det 1. århundre e.Kr

En mosaikk fra 400-tallet e.Kr. fra Terranova i Italia, som forestiller romerske gladiatorer i kamp

Et land av blod og ære

Ville dyr ville ikke ha revet folk bort fra romernes forestillinger. De ville få innbyggerne til å strømme til stadionene i hopetall

Romerne elsket blodig sport, og i mer enn 650 år møtte de opp i titusentall for å se de grusomme gladiatorkampene og vognkappløpene, og de beundret deltakernes mot samtidig som de gledet seg over den iboende faren. Langt fra å bli sett på som barbarisk eller grusomt, enten det gjaldt mennesker eller dyr, ble slike former for underholdning omfavnet og hyllet, og ble sett på som definerende for den romerske sivilisasjonen. Siden imperiets borgere verdsatte fysisk form, ble de som deltok ofte sett på som symboler på styrke, særlig for de velstående sponsorene av de mye omtalte oppvisningene.
Idretten var gjerne en ren mannsforestilling, både når det gjaldt utøverne og tilskuerne. I Roma ble det bygget enorme stadioner og arenaer, fra Colosseum, som sto ferdig i år 80 FVT for opptil 80 000 tilskuere, til det enorme, lange og smale Circus Maximus på Palatinerhøyden, som kunne fylles med så mange som 250 000 mennesker under de mest populære begivenhetene. Siden idretten ble dyrket over hele imperiet, ble mer enn 230 brattbratt sittende antikke amfiteatre blitt oppdaget over alle territorier, som alle ville ha vært en kilde til borgernes stolthet, mange av dem kledd med marmor og dekorert med statuer. Storbritannias største lå i Chester.
Publikum fikk gratis adgang til arrangementer, det var en måte for keiserne å gjøre seg populære på. Romerne benyttet anledningen til å se på sport, og gjorde gjerne en hel dag ut av det. Den enorme populariteten til slike begivenheter gjorde at selv de største arenaene hadde en tendens til å bli overfylte, noe som førte til slagsmål mellom dem som prøvde å komme inn. Men i motsetning til i dag var menneskene de så på, og de som var tilknyttet showbusinessselv innen idretten, ble sett på som personer med lav sosial status. Mens publikum hadde sine favoritter, og noen av utøverne ble svært berømte, var idrettsutøverne typisk slaver, kriminelle eller krigsfanger.
I lys av dette er det veldig lett å si at romerne så på dem som overflødige, og at publikum hadde en ekte sadistisk åre. Men selv om det sikkert kan stemme for noen av dem som deltok, var romersk idrett i virkeligheten symbolsk. Gladiatorkampene hadde sin opprinnelse i begravelsesseremoniene til velstående adelsmenn (den første var en kamp som ble arrangert til ære for Junius Brutus Pera i 264 FVThvor tre slaver ble valgt ut til å kjempe på kvegmarkedet Forum Boarium). I det tilfellet, handlet det mindre om spenningen ved å drepe og mer om troen på at spilt blod ville bidra til å rense den avdødes sjel.
Kampene ga politisk prestisje til en familie, derfor ble begravelsesforestillingene mer forseggjorte og involverte et større antall gladiatorer. Etter hvert ble det flere gladiatorer, begynte lederne begynte lederne å iscenesette dem som underholdning i sin egen rett, igjen på grunn av populariteten det ga dem. Folkemengden likteed mer enn at blod ble spilt, det var et komplisert regelverk, og gladiatorene hadde sine egne kampstiler. Kampene kunne være svært taktiske.
Cromerne elsket å se visse ferdigheter settes opp mot hverandre. Mange romere levde høyt på oppvisningene mellom murmillo med sverd og skjold og Thraex-gladiatorene, for eksempel. Skjoldene av ulik størrelse tvang dem til å bruke forskjellige måter å skade motstanderen på, og det ga oppgjøret et spennende taktisk preg. Denne forkjærligheten for å blande ulike stilarter gjaldt også andre antikke idretter: å få ulike dyr til å møtesmot hverandre - elefanter mot løver, kanskje - fikk publikum til å gå helt i spinn.
Men det var også andre grunner til å drive med sport som kunne sees tydelig på vognløpene, som var en drøm for veddemålsspillere. Som vognkjørerne - slaver eller tidligere slaver støttet av store ekspertteam med trenere, veterinærer og smeder - konkurrerte over 12 daglige løp (eller 24 under vognløpsfanatikeren Caligula), ble det vunnet og tapt mye penger. Det skulle være fire lag - de hvite, røde, blå og grønne - og det at det også var penger med i spillet, gjorde bare spenningen større. Ikke at det var en mindre farlig sport, og mange ryttere ble skadet eller døde. Mer skånsomme var utstillingene med trickridning, som gjerne ble arrangert parallelt med løpene.

Miliarius var navnet på en vognstyrer eller hest som vant mer enn 1000 løp

Denne mosaikken i Jamahiriya-museet i Tripoli, Libya, er fra før år 80 e.Kr. og viser romersk underholdning fra det 1. århundre

Det er mye diskusjon om hvorvidt tommelen ned betyr å drepe en motstander eller å holde ham i live

Dette 1800-tallsmaleriet er bestilt av William T. Walters, og viser kristne martyrer som ber før de blir slukt av ville dyr - en annen form for "underholdning" i antikkens Roma

Romas mest populære sportsgrener

Sport og underholdning var synonymt i antikkens Roma, der idrettsutøvere ble berømte ikoner som trakk store folkemengder

Gladiatorene
I stedet for å involvere flere gladiatorer i en uregjerlig kamp på liv og død, ble gladiatorkampene strukturerte kamper mellom to veltrente menn med dommere. Det tok mange år og kostet mange penger å lære seg kampkunsten, og det var keiserne i Colosseum og det opphissede publikummet på andre arenaer som bestemte om en gladiator skulle skånes eller ikke. Det var faktisk en motvilje mot å gjøre det, med tanke på honorarene som trenerne kunne kreve for dødsfall.

Kjøring med stridsvogn
Vognkappkjøring var en av de få idrettene kvinner kunne se på, og den hadde sine egne skremmende farer. Opptil 300 000 mennesker fylte det lange, smale Circus Maximus på Palatinerhøyden mens vognkuskene brant jorden i syv runder mot klokken. Vognene ble vanligvis trukket av fire hester, men noen ganger flere. Det var mange øyeblikk med hjerte i halsen når hjulene smalt inn i stein og ryttere som kjempet om å komme i posisjon.

Den mest populære av alle tilskuersporter, bevæpnede menn i voldelige kamper, fikk romerne til å strømme til arenaene

Det sies at Romas grunnlegger Romulus brukte kappkjøring med stridsvogn for å distrahere sabinerne

Ville dyr
De romerske tilskuerne begynte dagen med å se jegerne vise sine ferdigheter på arenaene. Ville dyr, fra elefanter til løver, ble også kastet sammen i kamp. Arenaene ble dekorert med trær og busker for å gjøre skuespillet enda mer spektakulært, og publikum lot seg begeistre av menneskets dominans over naturen. Publikum likte også å se menn gå inn på arenaen for å kjempe mot dyr: Store publikumsmasser strømmet til for å se kristne og dømte forbrytere bli maltraktert.

Vannsport
Amfiteatrenes enorme plass ble oversvømt med vann, slik at deltakerne kunne delta i gigantiske sjøslag. Dette skjedde både ved Colosseum og Circus Maximus, der små, antikke fartøyer kjempet mot hverandre. Det utnyttet romernes forkjærlighet for store skuespillet, og appellerte til keiserens hang til å vise seg frem. Etter hvert ble innsjøer brukt til dette formålet, og fangene som konkurrerte i dem, ble kalt naiunachiarii

Enten de ble kalt til å gjøre triks eller til å kjempe mot hverandre, spilte ville dyr en rolle i sportslivet

Iscenesettelsen av sjøslag som masseunderholdning ville ha vært et fantastisk skue

"Publikum likte også å se menn gå inn på arenaen ... et stort publikum strømmet til for å se kristne og dømte forbrytere bli maltraktert"

Morsomme skuespill og seriøse skuespill

Romerne kom inn i rytmen ved å sette seg ned til et opprør av dans, poesi og teater, samtidig som de fant tid til å trene og slappe av

Romerne foretrakk de store forestillingene med gladiatorkamper og vognkappløp, men det var fortsatt plass til mer intellektuell underholdning. Imperiets teatre var basert på de greske teatrene, og de ble hjemsted for musikaler, tradisjonelle skuespill og situasjonskomedier. Det var poesi basert på moral og patriotisme, i tillegg til farser og satire. Og selv om romerne ikke syntes at kunsten deres kunne måle seg med den greske, ble det produsert mye kunst av høy stil.
Den romerske historikeren Livius antyder at den første teaterforestillingen ble holdt i 364 f.KrEf.Kr. med dansere og musikere som ble hentet fra Etruria i den tro at de kunne stoppe en pest. Mime ble svært populært, og kombinerte sang og muntlig dialog med farseaktige scener som ble levendegjort på en overdrevet måte. Men det var pantomimen - en romersk oppfinnelse - som som som traff en større nerve. Publikum elsket hvordan de maskerte danserne, som ikke snakket, brukte kroppen og rytmiske bevegelser til å portrettere ulike karakterer.
Den gresk-romerske dramatikeren og episke dikteren Lucius Livius Andronicus, født i c.284 F.KREf.Kr., oversatte greske verker til latin og innvarslet begynnelsen på populære, seriøse dramaer. Senere ble Titus Maccius Plautus den litterære komedien og produserte mer enn 130 skuespill, hvorav bare 20 er bevart intakt. Publius Terentius Afer - eller Terence - skrev Andria (Jenta fra Andros), en komedie som var høyt elsket av datidens mest populære dramatiker, Caecilius Statius. Tragedier var imidlertid mindre populære, det har blitt sagt at det skyldtes at de store teatrene var akustisk uegnet for muntlig dialog.
Teatrene kunne romme opptil 15 000 mennesker og var ofte stappfulle. For at publikum på de dårligste plassene lettere skulle kunne identifisere hva som foregikk, ble karakterenes klær brukt for å indikere status og rolle: rike menn gikk i purpur, fattige i rødt, soldater i korte kapper og slaver i korte tunikaer. Særlig i komediene var det vanlig å ha faste rollefigurer, og etter hvert dukket det også opp kvinner i stykkene, noen ganger nakne, men som regel iført tunge masker.
Menn og kvinner var generelt adskilt i sosiale sammenhenger, blant annet i de populære badene, der romerne gikk for å vaske seg og slappe av i timevis mens de sosialiserte med venner og bekjente. Det var separate badetider, der menn badet om ettermiddagen, og det var også muligheter for å trene. Badehusene fungerte også som oppvisningssteder (i likhet med gatene utenfor), med akrobater og sjonglører som sørget for rask og morsom underholdning. For de mer lærde var det biblioteker i bygningene som stilte bøker til disposisjon.
Det fantes også treningsfasiliteter, noe som igjen utnyttet ønsket om å holde seg i form. Det var ikke like fanatisk som hos grekerne, men det fantes treningssentre og åpne plasser. Noen romere likte å spille ballspill, særlig Trigon. Det gikk ut på at tre personer sto i en trekant, kastet ballen med venstre hånd og fanget den med høyre. Idrettsutøvere konkurrerte også i offentlige leker og festivaler - i praksis hviledager for resten av befolkningen, siden de ikke hadde helger. Arbeid hardt, lek hardt, syntes å være mottoet.

Scenens bakgrunn
Den høye bakveggen på scenegulvet kalles scaenae fronsden gir visuell effekt og bærer ofte et tak.

Inne i et romersk teater

Bygget for å gi god utsikt og akustikk

Orkesteret
Orkesteret - rommet mellom scenen og publikum - var halvsirkelformet i de romerske teatrene og kunne brukes til å arrangere "spektakler".

Sitteplasser
Tilskuerne skulle sitte på terrassene i halvsirkelformet auditorium i hevede seter for å få bedre utsikt.

Scenen
Skuespillerne opptrådte naturlig nok foran i teatret på en scene (pulpitum), mens scenefronten (proscaenium) typisk var dekorert med statuer.

Hedersgjester
De som var verdige til heder og ære - for eksempel for kommunale tjenester - fikk plass foran eller rundt orkesteret.

Inn og ut
For at publikum skulle kunne komme seg inn og ut av teatret, åpnet vomitoria for passasje under seteryggene.

I 350 e.Kr. fantes det 29 biblioteker i Roma, og innbyggerne likte å lese lange papyrusremser

"Mennene badet om ettermiddagen, og det var lagt til rette for trening"

Rester av teatre og stadioner funnet

Den mest berømte av alle Romas stadioner er Colosseum, som sto ferdig i år 80 E.KR. Det tok nesten ti år å bygge det, og selv om det ble påbegynt under Vespasianus' regjeringstid, ble det til slutt åpnet av hans sønn, keiser Titus. Men det var bare ett av de mange Romerske romerske stadioner, amfiteatre og teatre, som det fantes hundrevis av rundt om i provinsene.
Romerne tok med seg sine egne ingeniørferdigheter; i motsetning til i Hellas trengte ikke friluftsteatrene å bli bygget i nedgravd jord, fordi de kunne bygges på hvelv. Det finnes bevis på disse strukturene over hele det tidligere romerske landet, og de står fortsatt i dag.
I Storbritannia er det romerske amfiteateret i Chester fra 1 E.KR var det største, men det er også funnet rester i blant annet Silchester, Colchester, Cirencester, Dorchester, London og St Albans. Arkeologer i Córdoba i Spania fant Europas nest største amfiteater (etter Colosseum) i 2003. Andre gode eksempler er amfiteatrene Uthina og El Djem i Tunisia, Verona Arena i Italia og den praktfulle Pula Arena i Kroatia.

© Alamy, WIKI, ThinkStock

En dag i livet til en Stridsvognsrytter

De dødsforaktende idrettsutøverne som kappes om æren i Circus Maximus i Roma

Selv om det kan dateres tilbake til antikkens Hellas, ble kappkjøring med stridsvogner svært populært i det romerske samfunnet. Circus Maximus, eller "det største sirkuset", var den største offentlige bygningen i antikkens Roma, forut for det mektige Colosseum. Det kunne romme opptil 200 000 tilskuere og var vertskap for tusenvis av arrangementer for publikum, med vognførere (kjent som aurigae) kappløp rundt den 620 meter lange banen. I motsetning til sine militære motstykker, kappkjørende vogner (quadriga) lette, så auriga måtte balansere usikkert på hjulaksen. Aurigae begynte karrieren sin som slaver, headhuntet fra hele det romerske territoriet av en av de fire rivaliserende fraksjonene i Roma. Forventet levealder for aurigae var lav, men de som lyktes, kunne oppnå stor berømmelse og rikdom.

En hest med en rytter som bærer fargene til Romas røde løpsfraksjon

Forberedelser i
stallen
Hvert vognlag betalte godt for de fineste hestene, og dyrene var ofte mer verdifulle enn de fleste aurigaer. Før et kappløp var stallen full av slaver som forberedte quadrigaen med fraksjonens farger. Konditoren - stallens oppsynsmann - sørget for at alle hestene og aurigaene var klare til løpet.

Trening til hovedøvelsen
Hesten lengst til venstre av de fire som trakk vognen, var den best trente, for den måtte være uredd når den sprang ved siden av spinaen, den sentrale øya som løp i midten av sirkusbanen. Hver auriga var dyktig til å kontrollere alle hestene sine, som noen ganger kunne være så mange som åtte - de dirigerte med venstre hånd og pisket med høyre.

Sabotasje, veddemål og banning
Den bitre rivaliseringen mellom kapprennsfraksjonene ble like sterkt følt av deres tilhengere. Det finnes beretninger om forbannelser skrevet på tavler, der man ba gudene om å bringe ulykke over motstanderens kusker. Det hendte også at hester ble forgiftet av rivaliserende tilhengere, eller til og med av stallpersonalet i en annen fraksjon, så selv før løpet måtte vognkjørerne være på vakt.

Åpningsparade
En stor prosesjon, anført av hovedsponsoren for dagens løp - ja, det fantes sponsorer også på den tiden - innledet dagens begivenheter. Det var vanlig at enkelte guder ble utvalgt til å bli hedret på løpsdagen, så prester med statuer av for eksempel Mars og Jupiter var også med i prosesjonen. Musikere og lagene var også med i paraden, og de flagget med sine respektive fraksjoners farger til de fremmøtte.

Hvordan vet vi dette?
Kjøring med stridsvogn nevnes første gang i Homers Iliadender Akilles arrangerer kappløp og leker. Den romerske poeten Juvenal skrev også om kappkjøringens popularitet, og refererte til "brød og sirkus" som underholdt vanlige folk. Gaius Appuleius Diocles var en berømt kappløper med en karriere som varte i forbløffende 24 år. Hans vei opp gjennom kappkjøringsfraksjonene i Roma fra han var 18 år gammel er dokumentert, og han vant til og med 1462 løp.

Vognkappløp endte ofte med dødelig utgang, med aurigaer som krasjet i utrolig høy hastighet

Startposisjoner
Opptil 12 vognlag, tre fra hver fraksjon, samlet seg ved startlinjen i carceres, eller startportene, som var bygget på tvers av banens bredde. Hver vognfører bandt de fire tømmene til hestene rundt livet, slik at han bedre kunne kontrollere dyrene med sin egen vekt alene. Alle ventet på mittere signum, eller startsignalet, som ble gitt av en embetsmann, for eksempel en magistrat eller byens prætor.

Det var vanlig med krasj, og det oppsto ofte køer i nærheten av innersporet

Racing
Ved starten av kappløpet ble det en umiddelbar kamp om å få en god posisjon på banen, som lå så nær spina som mulig. Ved å kollidere med vognene sine, og ved å anspore hestene sine med pisk, fikk kappkjørerne overtaket på sine motstandere. Hvis en vognfører krasjet, måtte han raskt skjære seg løs fra tøylene med kniven sin, ellers ville han sannsynligvis bli trampet ihjel av konkurrentene.

"Hvis en vognstyrer krasjet, måtte han skjære seg løs fra tøylene, ellers ville han sannsynligvis bli trampet i hjel."

Seiersrunde
Den seirende vognføreren fikk overrakt en palmegren og en laurbærkrans av løpsledelsen. Hele laget fikk premiepenger og paraderte rundt på sirkuset til tilhengernes jubel. Spesielt vellykkede kappkjørere ble fremstilt som helter - særlig av "pøbelen" - og kunne ofte spare nok til å kjøpe seg fri. Det finnes til og med eksempler på kappkjørere som ble ekstremt rike.

Fest i klubbhuset
Hver av stridsvognsfraksjonene i Roma - den røde, den grønne, den hvite og den blå - hadde klubbhus rundt om i byen. Her kunne fans og stallpersonale samles for å feire seire og hylle vognkuskene sine, selv om de bare hadde overlevd de livsfarlige løpene. Den forventede levealderen til vognkuskene var så kort at det var grunn til å feire at de var i live når dagen var omme.

© Alamy; Corbis

Hva har romerne gjort for oss?

De kom, de så og de erobret - og de formet samtidig det moderne Europa

At llerede på sitt høydepunkt strakte Romerriket seg over mer enn fem millioner kvadratkilometer. Det var den viktigste staten ved Middelhavet, og nådde så langt nord som Skottland. Det strakte seg ned til Nord-Afrika og kom til å dominere Midtøsten og videre utover. En så stor nasjon kan aldri helt forsvinne - kulturen og tradisjonene siver inn i folket og landskapet og etterlater seg en arv som aldri helt kan viskes ut.
A mange av de romerske skikkene forsvant med tiden: hedenskapet døde ut, templer ble omgjort til kirker eller forfalt, gladiatorene sluttet å kjempe på arenaene, og fallosene ble ikke lenger brukt som lykkeamuletter. Men romerne hadde eksistert i så lang lenge, og nesten alle deler av livet i hele imperiet hadde blitt romanisert, så deres skikker viste seg å være umulige å legge bak seg.
Idet er nesten umulig å telle opp alle måtene romerne har formet det moderne Europa på, både fysisk og kultureltfra språk og shopping til underholdning og transport.Så her er bare ti av de mange tingene de etterlot seg i Europa etter Vestromerrikets fall.

"Romerne hadde eksistert så lenge, og nesten alle deler av livet i hele imperiet var blitt romanisert."

Illustrasjon av: David Cousens

Veier

Hvordan reise rundt i Europa

Ikke alle veier fører til Roma, men noen av dem som ble anlagt av romerne, er fortsatt i bruk i dag. Selv om byggematerialene var forskjellige i hele imperiet, var formasjonen alltid den samme: Selve veien var hevet, bygget opp i lag av stein, grus og sand, med grøfter på hver side for drenering. Veiene var utrolig viktige i et så stort område - de gjorde det mulig å forflytte seg raskere, og de styrket handel og kommunikasjon.
Det kanskje mest kjente eksemplet på dette i Storbritannia er Watling Street, et navn som stammer fra hva sakserne kalte den. Den strekker seg fra dagens Dover, gjennom London og opp til Wroxeteri Shropshireden forbandt havnen nærmest det europeiske fastlandet med resten av Britannia. Den har også hatt sin del av historien - det var her Boudicca led sitt endelige nederlag mot romerne, og det antas at pilegrimene i Chaucers Canterbury Tales også brukte den. I dag er den A2 mellom Dover og London, og A5 fra London til Wroxeter.

Overalt i Vatikanstaten er skiltene skrevet på latin i stedet for italiensk

Språk

Du snakker sikkert allerede som en romer

Latin, som ble snakket av de fleste romere, var imperiets fremste språk og omtales ofte som dødt. Men det er det slett ikke. Europas romanske språk - fransk, italiensk, portugisisk, rumensk og spansk, blant andre - har alle sitt utspring i latin som et resultat av den utbredte romerske okkupasjonen. Takket være den felles roten er det mange likheter mellom dem, noe som betyr at hvis du kan et språk, er det lettere å lære og forstå et annet. Selvfølgelig har germanske språk som tysk, nederlandsk og engelsk også blitt påvirket av latin.
Men latin i seg selv ble mye brukt i Europa frem til middelalderen som administrasjonsspråk for stater som Det tysk-romerske riket og Frankrike. Det var også, og er fortsatt, den romersk-katolske kirkens språk, med gudstjenester på middelalderlatin, som er litt annerledes enn det klassiske språket. Renessansen satte ikke en stopper for dette, og teologiske og vitenskapelige bøker ble skrevet på latin.
Latin brukes fortsatt i dag - dyr har latinske klassifiseringer, og bein i kroppen har latinske navn, som skulderblad og haleben. Men ett land bruker fortsatt latin som offisielt språk: Vatikanstaten, der kan du bruke en minibank på latin.

© Alamy

Det romerske veinettet strakte seg ut over Europa, Nord-Afrika og Midtøsten

© Getty Images

Bøker

Romerne skapte sannsynligvis de første spenningsromanene

Vi ville ikke nødvendigvis ha gjenkjent romerske bøker som bøker. Frem til rundt det første århundret f.Kr. var de papyrusruller som målte alt fra 4,5 til 16 meter i lengde, men de var vanskelige å lese ordentlig, og i kaldere klima hadde de en tendens til å forvitre. Derfor ble det skapt en ny bok: kodeksen. En kodeks hadde sider med tekst fra forside til bakside, og sidene var laget av pergament. Pergament ble oppfunnet av grekerne noen århundrer tidligere og var ideelt å skrive på. Disse sidene ble så bundet inn mellom treomslag, og de kunne romme mer informasjon enn skriftrullene. Nå var det lettere å formidle store mengder informasjon på én gang, og de nye bøkene hadde mye lengre levetid enn sine forgjengere.
Men det var ikke den eneste romerske innovasjonen som hadde med skriving å gjøre - de har også fått æren for å ha skapt den første avisen. Acta Diurnaeller Daglige hendelserble også laget av papyrus og distribuert rundt i Roma, slik at innbyggerne kunne holde seg oppdatert om bryllup, fødsler, dødsfall, forbrytelser, rettssaker og til og med eventyrene til de rike og berømte. Dagens aviser har egentlig ikke forandret seg så mye.

Hurtigmat

Det gamle Romas svar på Burger King

Hvis du liker maten din og liker den rask, bør du takke romerne. Bare i Pompeii ble det funnet mer enn 80 thermopolia (bokstavelig talt 'kokkebutikker') funnet, hver og en en steindisk med innfelte leirkar, eller dolia, som holder mat og drikke varmt. De lå ofte på markedsplasser og var et sted der man kunne få seg en rask matbit på farten, omtrent som McDonald's eller KFC gjør i dag.
Et romersk thermopolium solgte ofte krydret vin, kjøtt, ost, fisk, linser og nøtter. Klassisisten og antikkhistorikeren Mary Beard har kommentert at disse gatekjøkkenene lå langs gatene i Pompeii - de var alternativet til et magert kosthold bestående av brød, ost og frukt for de fattige, som ikke hadde mulighet til å tilberede noe annet. Mens noen thermopolia bare tilbød mat, hadde andre uteserveringer for dem som ønsket å ta seg god tid.

Et termopolium i ruinene av Herculaneum i Italia

Inne i Pantheon i Roma, malt av Giovanni Paolo Panini ca. 1734

Konstruksjon i stor skala

Romerne var mer innovative enn folk er klar over

Hvis det er én ting romerne huskes for i dag, så er det bygningene deres. Palasser og teatre fantes allerede før dem, men det romerne tilførte arkitekturen var forbløffende. Amfiteatrene ble født til de beryktede gladiatorkampene. Triumfbuer og søyler ble reist over hele imperiet til minne om seirene til keisere som Trajanus og Titus. Akvedukter fraktet vann til byer og tettsteder som ikke hadde egne rene vannkilder. Hadrianus bygde en mur tvers gjennom Nord-England som en barriere mot de barbariske pikterne i dagens Skottland.
En undervurdert bragd var imidlertid Pantheon, som fortsatt står i Roma den dag i dag. Det sto ferdig i 125 e.Kr. og er muligens den første bygningen noensinne der innsiden bevisst er designet for å overstråle utsiden. Rotunden er 43,2 meter i diameter, og er en perfekt halvkule. Øverst oppe er det en 8,8 meter bred oculus, eller åpning, og hele kuppelen er laget av pimpstein og betong. Den står som et vitnesbyrd om romersk arkitektur og byggeskikk.

Lovene

På tide å oppdatere rettssystemet?

Det virker sprøtt at vi fortsatt bruker lover som ble skapt for over 2000 år siden, men det er sannheten. De tolv tabellene, som vanligvis omtales som grunnlaget for romerretten i antikken, hadde stor innflytelse på Bill of Rights ved grunnleggelsen av USA, og både Sør-Afrika og San Marino baserer fortsatt rettssystemene sine på ideen om Jus Commune, eller sivilrett. Fragmenter av de tolv tabellene har overlevd til i dag, og vi kan se at de omfattet familierett og erstatningsrett, som begge fortsatt eksisterer.
Roma hadde verdens første avanserte rettssystem, og takket være dets vidtrekkende innflytelse er det ikke rart at det har påvirket så mange andre. Dagens jusstudenter kan fortsatt studere det, og det hjelper dem ofte til å forstå vårt eget komplekse rettssystem.

Romerske borgere undersøker de tolv tabellene etter at de først ble innført

Julius Cæsar, mannen bak den julianske kalenderen

Sanitære forhold og folkehelse

Å holde rent var en viktig oppgave

Romerne var ikke de første til å bygge kloakker i Roma - den æren tilfaller etruskerne - men romerne overtok dem gjerne og tok dem i bruk, og bygget til og med sine egne i og utenfor byen. Men i motsetning til hva mange tror, hadde ikke de romerske kloakkanleggene noe med sanitære forhold å gjøre; de fjernet vann fra gatene for å forhindre oversvømmelser.
Romerne hadde også offentlige toaletter. De var klamme og skitne, og de var ikke behagelige å bruke, men de fungerte i nødstilfeller. I motsetning til toalettene hjemme var disse koblet til kloakken.
Men det mest imponerende eksemplet på folkehelse kommer fra de romerske badene. De lå i de fleste byer, og det var de ukentlige, eller noen ganger daglige, turene til thermae som holdt de romerske borgerne rene. En tur inkluderte trasking rundt i rom med ulike temperaturer og en god skrubbing, og en treningsbane var tilknyttet. Dette kan kanskje være forløperen til det moderne treningssenteret, med treningsrom, svømmebasseng og noen ganger dampbad og badstuer.

Den julianske kalenderen

Vi kan takke én mann for skuddår

Da Julius Cæsar kom til makten, fantes det allerede kalendere - grekerne hadde laget sin versjon, mens andre sivilisasjoner hadde sine. Roma hadde sin egen borgerkalender, men den var i utakt med naturen, så Cæsar bestemte seg for å endre den. Han la til en ekstra dag hvert fjerde år på grunn av en beregning som viste at det tok 365 og en kvart dag for jorden å gå rundt solen, ikke 365. Så det var det den såkalte julianske kalenderen hadde skapt skuddår.
Beregningene var imidlertid litt feil - det tar oss faktisk ytterligere 11,5 minutter å gå rundt solen hvert år, så Cæsars kalender overkorrigerte med åtte dager hvert årtusen. Dette ble endelig rettet opp på 1500-tallet med innføringen av den gregorianske kalenderen, oppkalt etter pave Gregor XIII, men ideen om skuddår ble værende. Dessverre for historikerne tok ulike land i bruk skuddår til ulike tider, noe som gjør det svært forvirrende å datere enkelte hendelser.

Sentralvarme

Å holde huset varmt er ikke en ny idé

Hvordan gjør du holder huset ditt varmt i Romerriket? Med sentralvarme, selvfølgelig. Romerne var pionerer, og de fant opp en genial måte å holde bygningene varme på ved hjelp av gulvvarme. En ild eller ovn varmet opp luften under gulvet i et rom, og luften slapp deretter opp langs veggene. Under første etasje var det et kjellerhypokaustum, der stabler av terrakottafliser ble stablet opp i en seng av betong.
Denne metoden ble brukt i bad over hele Romerriket for å varme opp de varme rommene, eller caldaria, og i hus i de nordlige provinsene ble den brukt for å holde varmen i de kalde vintermånedene. De rommene som trengte mest varme, ble plassert nærmest ovnen, men det var på ingen måte noe billig alternativ. Det var bare de velstående som hadde råd til det, for det krevde dyktige ingeniører til å bygge dem, og det krevde slavearbeid og store mengder brensel for å holde ovnene i gang. Da det vestromerske riket gikk under, gikk sentralvarme i de vestlige provinsene ut av bruk - det er først i løpet av de siste 100 årene at det har kommet tilbake.

Et hypokaust under gulvet i et romersk bad i Bet She'an

Betong

Grunnen til at 2000 år gamle bygninger fortsatt står

Det er kanskje ikke det mest interessante elementet på denne listen, men betydningen kan ikke overvurderes: Romersk betong var intet mindre enn fantastisk. Mens vår betong har en levetid på rundt 50 år før den begynner å smuldre opp, har den romerske versjonen holdt i over 1000 år og er fortsatt i full vigør. Betongen ble laget etter en oppskrift utarbeidet av arkitekten og ingeniøren Marcus Vitruvius rundt år 30 f.Kr. og består av vulkansk aske, kalk og sjøvann, som ble blandet med vulkanske steiner og spredd ut i treformer, før det ble senket ned i mer sjøvann.
Betong ble brukt til bygninger, men også til å lage moloer og havnemurer, og det var én viktig grunn til at betongen ble sterkere med tiden. Etter hvert som sjøvannet reagerte med den vulkanske asken, ble det dannet nye mineraler som forsterket betongen. Det er derfor folk nylig har begynt å foreslå at vi bør gå tilbake til denne eldgamle betongen - for hvorfor reparere noe som ikke har gått i stykker på et årtusen?

Disse ruinene ved Caesarea er det tidligste kjente eksemplet på romersk betong - og de står fortsatt

Julius Cæsar, som er avbildet her, ble arketypen for den kommende romerske keiseren (både når det gjaldt makt og skjebne)

Dynastiene Dynastiene i romerriket

Fra republikkens tidligste dager til keiserdømmets siste mørke dager formet dynastiene i Roma nasjonen og dens skjebne

For fire århundrer av sin eksistens ble Roma styrt av ni utrolig mektige dynastier, og det var under deres styre som nasjonen nådde toppen av sin makt og til slutt falt i hendene på østlige herskere. Den første av disse epokene, fyrstedømmet, var den første som oppsto etter slutten av republikken, der Roma ekspanderte med militærmakt til å bli en av verdens mektigste nasjoner. Fyrstedømmet begynte med dannelsen av stillingen som emperor, der den demokratiske strukturen i rrommets demokratiske struktur ble satt til side, og hele rikets makt ble ble lagt i hendene på en enkelt mann.
Den første av disse mennene, Augustus, var klar over farene ved å kaste Roma inn i en politisk verdenat thfolket ikke kjente igjen, så Senatet ble bevart, men senatet til syvende og sist underlagt sete for emperor. Det var alt en illusjon, men det var et system som ble satt på plass og og varte i 300 år under fyrstedømmet.
Etter krisen i det tredje århundret endret de politiske lagene i Roma seg, og mer makt ble konsolidert i posisjonen til emperor. Dette var begynnelsen på dominatets epoke, der emperorene utøvde den personlige kontrollen over riket som vi forbinder med keisertronen. Det var også en tid preget av politisk usikkerhet og omveltninger, med korte eksperimenter med fellesstyre (i en ynkelig etterligning av republikanske dager) og en eventuell splittelse i eriket i et splittet øst og vest som til slutt beseglet Romas skjebneog med det Romerriket.

Selv om Romerriket var kjent for sin politiske effektivitet, var det ofte plaget av politisk og sosial uro

Galba
68 - 69 CE

Tiberius
14 - 37 CE

Det julisk-claudiske dynastiet
27 FVT. - 68 E.KR
De fem første keiserne i Romerriket begynner med Augustus, og det er gjennom ham at fyrstedømmets styringsmodell (der både senatet og keiseren eksisterer, men senatet til syvende og sist står til ansvar for den mektigste mannen i riket) blir født. Mange av disse mennene har ingen naturlige arvinger, så de fleste bruker adopsjon for å velge sin eventuelle etterfølger og videreføre dynastiet. Fra Augustus til Nero er det en splittende tid for romerne. Politisk maktkamp og favorisering fører til forfølgelse av enkelte familier som anses som rivaler til julio-claudierne, og til og med senatet selv forsøker på et tidspunkt å gjenvinne makten. Roma brenner til og med i år 64 e.Kr.

Da Vespasian til slutt blir keiser, bidrar han til å få slutt på urolighetene.

De fire keisernes år
68 - 69 E.KR
Etter Neros selvmord blir Roma kastet ut i borgerkrig, der rivaliserende familier forsøker å innsette sine egne kandidater som keisere. Før flaviernes fremvekst regjerer tre menn: Galba, Otho og Vitellius.

Commodus
177 - 192 CE

Elagabalus
218 - 222 CE

Titus
79 - 81 CE

Roma befinner seg nok en gang i en maktkamp mellom en rekke innflytelsesrike skikkelser, og et år med drap og bedrag følger.

Det flaviske dynastiet
69 - 96 E.KR
Det flaviske dynastiet griper makten under borgerkrigen, og selv om dynastiets regjeringstid blir relativt kort, gjennomfører familien noen store endringer. Den første flaviske keiseren Vespasians nye skatter bidrar til å forbedre finansene, samtidig som sølv i de romerske myntene bedrer økonomien.

Nerva-Antonin-dynastiet
96 - 192 E.KR
De syv keiserne i Nerva-Antonin-dynastiet skaper en fredeligere og mer vellykket epoke for Roma. Det er en tid preget av forsoning mellom keiser, militæret og folket, og det er noen av de mest populære keiserne som inntar posisjonen i løpet av nesten et århundre. De tre første - Nerva, Trajan og Hadrian - fornyer adopsjonspolitikken for å sikre seg den rette arvingen. Selv om de fleste av de etterfølgende keiserne ikke er far og sønn, er mange av dem i slekt med hverandre, slik at familiebåndene er sikret. Dette fortsetter med Antoninerne - Antoninus Pius, Marcus Aurelius, Lucius Verus og Commodus. Aurelius og Verus regjerer til og med sammen i en periode.

Pertinax
193 CE

Severus Alexander er den siste i rekken, og selv om han starter med å være populær, blir han snart en latterliggjøringsfigur da en rekke militære feiltrinn etterlater ham med sine egne menns sverd i ryggen.

De fem keiseres år
193 E.KR
Etter mordet på Commodus myrder pretorianergarden hans etterfølgeren Pertinax i løpet av tre måneder. Didius Julianus etterfølger ham, men blir henrettet av Septimius Severus. severus er medregent mens han utkjemper en borgerkrig mot en annen kravstiller.

Severer-dynastiet
193 - 235 E.KR
Det siste dynastiet i Principatet ser slutten på borgerkrigen, men det ser også rikets maktsete rystes av politisk maktkamp og uro som varsler om den kommende krisen.

Augustus
27 FVT 14 CE

Roma er nå kastet ut i et år med borgerkrig, der fire menn får keisertittelen - Galba, Otho, Vitellius og Vespasian.

Vespasians andre sønn (og den tredje flaviske keiseren) Domitian blir myrdet i år 96, og hans mangeårige støttespiller Nerva tar hans plass.

Vespasian
69 - 79 CE

Marcus Aurelius
161 - 180 CE

Septimius Severus
193 - 211 CE

Severus regjerer sammen med Clodius Albinus, som til slutt vender seg mot ham og beseirer ham for å ta full kontroll over imperiet.

Severus Alexander
222 - 235 CE

Aurelian
270 - 275 CE

Licinius I
308 - 324 CE

Valentinian II
375 - 392 CE

Julius Nepos
474 - 475 CE

Ingen keiser har virkelig kontroll i denne perioden før Aurelian, som forener alle de tre rikene og effektivt avslutter krisen i det tredje århundret.

Diokletian
284 - 305CE

Den konstantinske linjen varer frem til 364 e.Kr. da Jovian, den siste av keiserne i denne linjen, dør av naturlige årsaker. Hæren utnevner hans etterfølger...

Honorius
395 - 423 CE

Vi kan se dette som den faktiske slutten på det vestromerske riket.

Krisen i det tredje århundre
235 - 284 E.KR
Severus Aleksander, den siste keiseren i fyrstedømmet, er død, og i tillegg myrdet av generalene sine, og imperiet kastes ut i sin hittil mest blodige interne konflikt. Krisen i det tredje århundret, eller keiserkrisen, raser i nesten 50 år og fører til at 26 individuelle menn anerkjennes som keisere av senatet (og dermed blir de offisielle keisere). Konflikten er så alvorlig at den fører til at imperiet splittes i tre stridende stater: det palmyrenske imperiet (som omfatter det romerske Egypt og det romerske Syria), det galliske imperiet (som består av Gallia og Britannia), og det gjenværende Romerriket i mellom.

Tetrarkiet
284 - 313 E.KR
På slutten av krisen innføres en ny styreform der makten deles likt mellom fire menn - Diokletian, Galerius, Maximian og Constantius Chlorus. Hver av dem styrer hver sin del av imperiet.

Det konstantinske dynastiet
306 - 363 E.KR
Det konstantinske dynastiet er den første virkelige begynnelsen på dominat- eller "despot"-æraen, der konseptet med et enkeltstående, mektig styre droppes og mye mer makt konsolideres i keiserens posisjon, og en rekke militære og religiøse omveltninger som forandrer riket for alltid.
Den konstantinske linjen (noen ganger kjent som den nyflaviske linjen, fordi hvert medlem også bærer det navnet) begynner faktisk med Constantius Chlorus under tetrarkiet, men det er ikke før sønnen Konstantin den stores tronbestigelse at Roma (som fremdeles er delt i et østlig og et vestlig rike) forenes.

Constantius Chlorus
293 - 306 CE

Maximioss Thrax
235 - 238 CE

Etter 20 års styre abdiserer Diokletian og Maximian, og ytterligere to menn blir gjort til medkeisere. Dette bryter til slutt sammen, det blir borgerkrig, og Chlorus' sønn, Konstantin, går seirende ut av krigen.

Konstantin den store
306 - 337 CE

Det valentinianske dynastiet
364 - 392 E.KR
Det valentinianske dynastiet opplever et tetrarkisk styre da Roma med vilje deles inn i en østlig og en vestlig del som skal styres av et par medregenter. Beslutningen splitter riket for alltid.

Det teodosianske dynastiet
379 - 457 E.KR
En av de siste familiene som hersker over imperiet i dets siste år. De hersker først i det østromerske riket, men gjenforener kortvarig de to delene under én familie i 394 e.Kr.

Valentinian I
364 - 375 CE

Detaljene rundt dødsfallet til den siste av de fire valentinianske herskerne, Valentinian II, er fortsatt et mysterium, men mange har hatt teorier om at han ble myrdet eller begikk selvmord.

De siste keiserne i det vestromerske riket
457 - 518 E.KR
Etter hvert som det østromerske riket (en enhet som i en eller annen form består frem til 1400-tallet under østlige herskere) faller i bysantinske hender, blir det vestromerske riket et sammensurium av selvutnevnte keisere og attentater. Det er den store drømmen om Roma på sitt verste, selve strukturen i det romerske samfunnet går i oppløsning når rike og mektige menn uten sinnelag for å herske søker det hule skallet av keiserdømmet. Det vestromerske riket går ikke under med glans, men svinner hen i intet etter hvert som de siste av dets pretendenter dør eller blir myrdet.

Det teodosianske dynastiet er den siste vestlige familien som hersker over Østromerriket. Fra da av blir riket styrt av bysantinerne.

Anthemius
467 - 472 CE

© Thinkstock

Augustus

Mens republikken brant rundt ham, skulle én mann endre Romas skjebne for alltid

Thslaget var vunnet. Marcus Antonius og Kleopatra trakk seg tilbake til Egypt, der de begikk selvmord. Lepidus (en general som hadde stått på Antonius' side) var for lengst borte. Roma trengte fortsatt en leder, og det fantes bare én kandidat. Octavian var den ubestridte herskeren - det hadde han sørget for.
Men hva gjør man når landet smuldrer opp? Det første man gjør, er å eliminere all konkurranse. Cæsars eneste biologiske sønn, Cæsarion, var fortsatt i live og hersket over Egypt som Ptolemaios XV Cæsar. Men ikke lenge, for i år 30 fvt. ble han henrettet. Nå hadde Octavian en republikk å bygge opp igjen.
Octavian visste nøyaktig hva han gjorde. Romersk politikk var farlig på en god dag - Julius Cæsar hadde ikke vært den første til å bli drept - så det gjaldt å være forsiktig. Han måtte gjenopprette den romerske republikken ... eller i det minste få det til å se ut som om det var det han gjorde. Det ville aldri falle i god jord at én person hadde all makt; det stinket av de gamle romerske kongene som bare ble som bare ble husket for sin korrupsjon.
Planen fungerte. Octavian ble utnevnt til konsul da han kom tilbake til Roma etter slaget ved Actium. Litt etter litt vant han senatet og begynte å bringe stabiliteten tilbake til republikken. Konsulperioden hans tok ikke slutt da han vedtok lover som så ut til å gjenspeile de gamle tradisjonene. Han satte i gang byggeprosjekter for å gjenreise Romas fordums prakt. Han utnevnte til og med seg selv imperator (øverstkommanderende). Det var fra dette at det engelske språket senere skulle avlede "emperor". På den tiden var han kanskje bedre kjent som princeps, eller den første borger.
I år 27 fvt. ble Octavian tildelt et nytt navn av senatet: Augustus. Han ble belønnet for å ha gjenopprettet republikken - noe han definitivt ikke gjorde - og han skulle bli sittende som konsul i fire år til. Han takket først nei til den nye tittelen, vel vitende om at senatet ville insistere på å gi ham æren. Samme år fikk han også ti år med Spania, Gallia og Syria. Med disse regionene fulgte størstedelen av hæren, og hans makt gjorde at han kunne påvirke utnevnelsen av prokonsuler i de andre provinsene.
Augustus var elsket av alle, og han fortsatte å opprettholde republikanske verdier. Etter hvert som fasaden gled bort, la borgere og patrisiere enten ikke merke til det eller brydde seg ikke om det. I år 19 fvt. fikk Augustus overherredømmet over alle romerske provinser; keiserriket var født.
Den første keiseren fikk makten som tribun på livstid, noe som betydde at han nå kunne innkalle senatet når han ville. Men rollen brakte med seg mer makt enn som så; denne posisjonen ble vanligvis valgt hvert år, og innehaveren ble ansett som plebeiernes forsvarer. August hadde nå de lavere klassene på sin side.
Det var ikke enkelt å holde styr på et imperium etter en så turbulent tid, men Augustus fikk det til å virke enkelt. Freden ble gjenopprettet og, uvanlig nok for antikkens Roma, opprettholdt. Det betyr ikke at det ikke var krig (dette var tross alt Roma), men de indre stridighetene ble stanset. Hedenske stammer i Alpene ble angrepet, og Galatia i Lilleasia ble annektert. Romas grenser ekspanderte, og de skulle ikke begynne å bremse før keiser Trajan døde i 117 e.Kr.
Kunsten blomstret. Keiseren var beskytter for Vergil, Horats, Ovidius, Livius og flere andre, og han brukte litteraturen til å vise sin patriotiske side. Vergils Aeneiden fremstiller Augustus som en direkte etterkommer av Aeneas, en legendarisk grunnlegger av Roma, hvis mor var gudinnen Afrodite. Hans forbindelser til gudene ble tidoblet etter guddommeliggjøringen av Julius Cæsar. Nå var han også sønn av en gud.
Men hvis republikken virkelig skulle være over, trengte Augustus en arving. Han kunne ikke leve evig, selv om han klarte å regjere i hele 40 år. Men arvefølgen kom alltid til å bli et problem - han hadde bare en datter, Julia. Han så til nevøen Marcellus, men han døde i år 23 fvt. Da vurderte han barnebarna Gaius og Lucius Caesar, adopterte dem som sine egne barn og startet deres politiske karrierer. De døde begge på begynnelsen av det første århundret e.Kr. Det var bare to alternativer igjen: stesønnene Drusus og Tiberius. Da Drusus døde i år 9 e.Kr. var det bare én mann igjen.
Da Augustus døde i år 14 e.Kr. gråt Roma. Tiberius ble keiser, og keiserlinjen var sikret. Det var offisielt: Roma var ikke lenger en republikk. Den første keiseren skal på sitt dødsleie ha hevdet at han hadde funnet Roma som en by av leire og etterlatt seg en by av marmor, men han etterlot seg mer enn det. Han etterlot seg et marmorimperium og starten på et nytt kapittel i historien.

"Over tid, mens fasaden gled bort, la borgere og patrisiere enten ikke merke til det eller brydde seg ikke om det"

© Alamy (main), Rabax63/CC BY-SA 4.0 (Alteret for augustinsk fred)

Caligula

Fortjente den depraverte romerske keiseren, som var kjent for å være en lømmel, å bli sparket?

Tet var mange stormannsgale herskere i antikkens verden, men det var bare én som angivelig forsøkte å gi hesten sin et politisk embete. Den æren tilfaller Gaius Julius Caesar Germanicus, i dag bedre kjent som Caligula, som var Romas tredje keiser fra år 37 til 41 e.Kr.
Han satt bare på tronen i fire år, og det er et under at han i det hele tatt gjorde seg bemerket - men ryktet hans går likevel foran ham. Det sies at Caligula var sinnssyk og førte et terrorvelde før han ble myrdet, men er det en rimelig vurdering?
Caligula var ikke alltid forutbestemt til å regjere. Selv om han nedstammet fra den store Augustus gjennom sin mor, falt familien hans i unåde under Tiberius' regjeringstid. Moren og brødrene hans ble alle anklaget for forræderi og døde i fengsel eller landflyktighet. Caligula ble beskyttet av bestemoren frem til Sejanus, Tiberius' dødelige høyre hånd, døde i år 31 e.Kr. Et år senere var Caligula tilbake i Romas gode selskap og flyttet inn hos den aldrende keiseren. Han var til og med blitt utnevnt til arving sammen med sin fetter, Tiberius Gemellus, som var keiserens naturlige barnebarn.
Det var her Caligula ble overgitt. Han bodde på solskinnsøya Capri like utenfor Napolibukten, og fikk smaken på de utskeielsene som vergen hans nøt. Den romerske historikeren Suetonius skrev om deres sadistiske moro, og gikk så langt som å si at "selv på den tiden kunne ikke Caligula kontrollere sin naturlige brutalitet. Han elsket å se på tortur og henrettelser". Men det er et reelt problem med å bruke Suetonius som en nøyaktig kilde til Caligula. Selv om han er kjent for sine Tolv Cæsareren serie bøker om Romas herskere fra Julius Cæsar til Domitian, var disse beretningene fylt med sladder og rykter. Det hjelper heller ikke at Suetonius skrev nesten 100 år etter Caligulas styre, under Hadrianus' regjeringstid.
Caligulas karakter ble satt på prøve ved Tiberius' død i år 37 e.Kr. Caligula var nå 25 år gammel, og ble kastet inn i rampelyset som medkeiser sammen med sin fetter - helt til Gemellus' mistenkelige død. Mens noen hevder at Caligula ikke hadde noe med det å gjøre, er motforestillingene mye sterkere. Hvordan kunne han ikke motstå å kvitte seg med mannen som sto mellom ham og den totale makten over et av de største imperiene Middelhavsområdet noensinne hadde sett? Uansett hva som skjedde, var Caligula nå alene på toppen.
Til å begynne med elsket folket ham. Den morderiske Tiberius hadde ikke akkurat vært populær, og en ny, ungdommelig keiser var en velkommen forandring. Han avskaffet de forhatte forræderiprosessene, hjemkalte landflyktige og ga pretorianergarden - egentlig keiserens livvakter - en fin bonus. Han underholdt massene med gladiatorkamper og vognkappløp, gjenoppbygde templer og brukte enorme summer på nye bygninger. Men så gikk han litt for langt da han rekvirerte hundrevis av handelsskip. Hvorfor det?

Little Bootikins

Som barn fulgte Caligula sin far, krigshelten Germanicus, rundt i imperiet. Han var ofte med faren når han inspiserte troppene, og han bar til og med en miniatyruniform av en centurion, komplett med små spissneglstøvler, eller caligae. Det var derfra det beryktede kallenavnet hans kom. Kallenavnet ble gitt av farens soldater og betydde noe sånt som "Little Boots" eller "Bootikins". 14-16 E.KR

"Hvordan kunne han ikke motstå å kvitte seg med mannen som sto mellom ham og den totale makten?"

Et nytt hjem

Etter å ha blitt beskyttet av bestemoren i årevis mens familien falt i unåde, bosatte Caligula seg på øya Capri sammen med keiser Tiberius. Den aldrende tyrannen styrte Roma på avstand fra lystslottet Villa Jovi ("Jupiters villa") i sine siste år, der han også skal ha hengitt seg til sine mest depraverte laster, fra utsvevende seksuelle handlinger til tortur av sine fiender. 31 E.KR

Å bygge en tre kilometer lang flytebro over Napolibuktaog galoppere frem og tilbake på den på hesten sin, selvfølgelig. Resultatet var at det ikke fantes noen båter igjen til å frakte korn inn til Roma, og hovedstaden skal ha lidd av matmangel. Selv om noen historikere mener at dette ikke kan være sant, finnes det arkeologiske bevis for at det ble bygget lystbåter for Caligula. Båtene var fylt med marmordekor, statuer og mosaikker, men restene av dem ble dessverre ødelagt av brann under andre verdenskrig brann under andre verdenskrig.
Det ble bare verre. Det var lett for alle å se at Caligula var litt ustabil. Bare et halvt år etter at han var blitt keiser, ble han rammet av en sykdom som nesten tok livet av ham. Historikerne er i dag uenige om årsaken - kanskje var det epilepsi eller kanskje et sammenbrudd - men de fleste er enige om utfallet. Uansett hva som skjedde med ham under sykdomsperioden, var det handlingene hans fra dette tidspunktet som skulle gi ham rykte som intet mindre enn en blodtørstig galning.
Som alle andre romerske ledere i det tidlige keiserriket ledet han troppene sine i kamp, denne gangen med kurs mot Rhinen og så langt nord som Den engelske kanal. Men Caligula fikk dem ikke nødvendigvis til å slåss på ordentlig - ifølge Cassius Dio lot han krigstrompeten lyde og tvang deretter soldatene til å samle granater i hjelmene sine. Ikke engang romerne kunne forklare en så bisarr oppførsel.
Kamp var en bærebjelke i det romerske livet, og hver keiser kjempet for å oppnå heder og ære, men det har blitt hevdet at Caligula førte meningsløse felttog i Tyskland bare for å kunne si at han hadde vunnet konflikter. Han fortsatte også den romerske politikken med fiendtlighet og intoleranse mot den jødiske befolkningen i Judea, og det ble verre for dem da de nektet å tilbe ham som en levende guddom. Caligula skal ha beordret at en kolossal statue av ham selv skulle settes opp i tempelet i Jerusalem, men han ble heldigvis overtalt til å avstå fra ideen.
Akkurat når man tror at galskapen endelig vil ta slutt, når man er sikker på at det mektige romerske senatet nå har fått nok av sin problematiske keiser, fortsetter problemene å komme. Den kanskje mest kjente historien knyttet til keiseren handler om hesten hans, Incitatus. Hesten fikk ting som mange romerske borgere bare kunne drømme om - en krybbe av elfenben, et juvelbesatt halsbånd og visstnok til og med et hus. Caligula var utvilsomt en mann av overskudd, og det sies at Incitatus ble fôret med en blanding av havregryn og gullflak (noe som sannsynligvis ikke er sant).
Legenden forteller at Caligula elsket Incitatus så høyt at han bestemte seg for å gjøre rytterkompanjongen til konsul, en valgt embetsmann rett under keiseren. Det var innbegrepet av galskap, og kanskje det viktigste man tenker på i dag når man nevner Caligulas navn - men det var sannsynligvis løgn. Denne historien ble fremsatt av den romerske forfatteren Cassius Dio, som i likhet med Suetonius skrev flere år etter at det skjedde. Historikeren Aloys Winterling hevdet imidlertid at hvis det faktisk skjedde, var det fordi Caligula gjorde narr av senatet sitt. I Caligula: A Biographylegger han frem ideen om at keiseren understreket at konsuljobben var så meningsløs at selv en hest kunne gjøre den.
Her ligger problemet med å studere Caligula, og mange andre romerske keisere: Vi kan ikke underbygge noen av kildene vi har, særlig ikke de som kommer med løgnaktige og besynderlige påstander. Det hjelper heller ikke at ting som psykiske lidelser ikke nødvendigvis var anerkjent i antikken, og i hvert fall ikke ble sett på som de blir i dag. Det er på grunn av dette at argumentet om at Caligula var mentalt syk er relativt nytt, og med dagens tankesett er det vanskelig å motbevise. Vi kan tross alt ikke unngå å se historien gjennom linsen til den tiden vi lever i.
Men noe vi vet med sikkerhet, er at Caligula var i ferd med å gå tom for penger. Til tross for at han igjen økte skattene (denne gangen på ting som bryllup og prostituerte)), ble statskassen tappet for penger på grunn av ekstravagansen og byggeprosjektene hans, og mange begynte å miste tålmodigheten med keiseren. Komplotter og sammensvergelser dukket opp over hele Roma, men den som lyktes, var der ingen komplott burde ha kommet fra - pretorianergarden hans. Det var keiserens egne livvakter som til slutt lyktes i å bli kvitt ham.
Den 24. januar år 41 e.Kr. var Caligula på vei for å ta et raskt bad for å komme seg over en bakrus. I en bakgate i keiserboligen i Roma ble han overfalt av en gruppe soldater under ledelse av Cassius Chaerea, en soldat som hadde fått høre en del av Caligulas fornærmelser, og som rett og slett hadde fått nok. Han var den første romerske keiseren som ble myrdet, og bare det måtte være et bevis på at han var ute av stand til å regjere, eller i det minste at folket hans ikke lenger orket å finne seg i de maniske tendensene hans. Et familiemedlem som overlevde en rask utrenskning av Caligulas slektninger, ble invitert til å bli keiser - i skjul bak et forheng var det Claudius som skulle komme til å bli den neste keiseren.
Som vi har sett, er det ikke til å komme forbi at vårt syn på Caligula i dag er blitt formet av historikere som ikke levde mens han levde. Disse historiene har blitt udødeliggjort i bøker, filmer og teaterstykker. Hvis du nevner keiserens navn i dag, får du assosiasjoner til en gal mann med en usunn besettelse av hesten sin.
Selv om deler av disse historiene må være sanne (hvorfor skulle han ellers bli myrdet av dem som var betalt for å beskytte ham?), kan vi aldri få vite hvor langt Caligula faktisk gikk, og hvor mye han var styrt av mental ustabilitet fra sykdomsperioden sin. Men slibrige rykter har en tendens til å feste seg mye bedre enn den lille sannheten vi kjenner til, så han vil utvilsomt bli omtalt - med Mary Beards ord - som en "mal for tyranni" i lang tid fremover.

"Uansett hva som skjedde i denne sykdomsperioden, var det handlingene hans fra dette tidspunktet som skulle gi ham rykte som en blodtørstig galning."

En god start

De første seks månedene av Caligulas styre var en velkommen avveksling fra Tiberius' jernhånd. I tillegg til å sette i gang byggeprosjekter og arrangere store leker for å underholde folket, tilbød den unge keiseren også amnesti for landflyktige og avskaffet de forhatte forræderiprosessene. Det så lovende ut for et blomstrende Roma, men den nesten grenseløse makten steg snart 24-åringen til hodet. 37 E.KR

Keiseren skal ha hatt et forhold til sin søster Drusilla

Caligula, nederst til høyre, legger asken etter sin mor og bror i familiegraven

Det er kanskje Caligulas hest som er den mest kjente historien om ham

Caligulas berømte lystbåt, tegnet av en 1700-tallsillustratør

Et møte med døden

Alt hadde gått så bra for den unge keiseren - og så ble han alvorlig syk. Det er vanskelig å si hva som plaget ham, men det er vanlig å tro at han enten fikk et epileptisk anfall eller et sammenbrudd. Ikke desto mindre endret Caligula holdning, og det ble starten på en nedadgående spiral som skulle føre til et terrorvelde og til slutt hans egen brutale død. ca. 38 e.Kr

© Alamy, Getty Images

Nero

Han slaktet kristne, myrdet sine nærmeste og satte muligens Roma i brann, men hvem var egentlig mannen bak myten om den uhyrlige keiser Nero?

Emperor Nero skulle dø. Senatet hadde beordret hans død, og den siste rest av kontroll han hadde, var å kreve sin egen død. Nero gikk frem og tilbake og mumlet de samme ordene om og om igjen: "En kunstner dør i meg."
Alle vennene hans hadde forlatt ham, og hans egne mørke handlinger hadde ført ham til dette øyeblikket, men likevel nektet han å erkjenne det. Han var ikke en hensynsløs morder, han var bare misforstått - en kunstner. Det var synd for verden å miste en så bemerkelsesverdig kunstner. I det fjerne hørte han buldringen av hover: De var ute etter blodet hans, men han ville ikke gi det til dem. De hadde kalt ham grådig, useriøs, selvopptatt, og nå ville han bli det - hans blod var hans eget, ikke senatets eller tronranerens, og blod var alt Nero hadde igjen.
Da Nero ble født 15. desember 37 e.Kr. hadde det julisk-claudiske dynastiet styrt Romerriket i mer enn 50 år. Gjennom adopsjon kunne denne linjen spores tilbake til den berømte og berømte Julius Cæsar selv. Etter hans død hadde mannen fått en nesten gudelignende status, og de som "nedstammet" fra ham, var de eneste som ble ansett som verdige til å styre nasjonen han hadde skapt.
Nero ble opprinnelig født som Lucius Domitius Ahenbarbus, og noen mener at han var dømt til å bli barbarisk på grunn av sitt opphav. Faren, Gnaeus, var kjent som en farlig og voldelig mann som hadde blitt anklaget for forræderi, utroskap og incest. Det sies at da han ble gratulert med sønnens fødsel, proklamerte han at alt som ble født av ham og hans kone, ville være en "katastrofe".
Gnaeus var død før Nero i det hele tatt husket ham. I stedet skulle det bli hans mor som kom til å spille den mest innflytelsesrike rollen i hans liv, og Gnaeus gjorde rett i å tvile på sin kones renhet. Agrippina var en kvinne smidd i ild - hun hadde opplevd å se sin mor, Agrippina den eldre, og to av sine brødre bli arrestert, sendt i eksil og sultet i hjel; hun hadde blitt tvunget til å gifte seg med en avskyelig mann som hun avskydde, og hun hadde blitt sendt i eksil av sin egen bror, Caligula.
Det er ikke rart at Agrippina hadde vært nødt til å forvandle seg til stål for å overleve; hun var ferdig med å bli sendt rundt som en sjakkbrikke - hun ville ha kontroll, og det begynte med at hun giftet seg med keiser Claudius. Agrippina var en slu kvinne, godt bevandret i det romerske hoffets spissfindigheter, og ved hjelp av sitt nett av politiske allianser giftet hun seg med Claudius - til tross for at han var hennes onkel.
Selv om Claudius hadde sin egen sønn, Britannicus, var han fortsatt ung i et samfunn med høy dødelighet, så den 13 år gamle Nero ble raskt gjort til hans arving. Agrippina kunne ikke bli keiser selv, hun var tross alt en kvinne. Men hun kunne styre det slik at hennes egen sønn satt på tronen, og han var bare en uerfaren yngling som lett ville bøye seg for hennes vilje. For å befeste sønnens posisjon ytterligere fikk hun ham gift med Octavia, Claudius' datter.
Det tok imidlertid ikke lang tid før Claudius begynte å vakle; det virket som om han angret på at han giftet bort Nero til datteren sin, og begynte å fokusere mer på sin egen sønn og forberede ham på keisertronen. For å gjenvinne kontrollen måtte Agrippina handle

raskt. Antikke kilder hevder at hun forgiftet sin mann med en tallerken med sopp, mens andre mistenker at Agrippina faktisk ikke hadde noe med Claudius' død å gjøre. Med tanke på tidspunktet for keiserens bortgang virker imidlertid en naturlig død som en altfor beleilig forklaring.
I år 54 e.Kr. døde Claudius, før han offisielt kunne gjeninnsette sin egen sønn som arving, og keiserposten tilfalt Nero. Det er uvisst om Nero var involvert i forgiftningen, eller om han kjente til detaljene, men det er underlig at Nero fra da av utropte sopp til å være "gudenes mat".
For publikum var Nero en velkommen forandring. Faktisk ble den første delen av hans regjeringstid hyllet som en gullalder. Nero var besatt av personlig popularitet - mer enn noe annet ønsket han å bli likt. I de første årene avskaffet han dødsstraffen, senket skattene, ga flere rettigheter til slaver og ga hjelp til andre byer. Han elsket kunst, og han arrangerte overdådige spill, konserter, vognkappløp og turneringer. For folket virket det som om han var genuint interessert i å være en god hersker, men det er sannsynlig at han fortsatt var bekymret for den stadig overhengende trusselen om at Claudius' ekte sønn skulle gjøre krav på tronen. Hvis folket likte ham, var det mindre sannsynlig at de ville støtte rivalen. For Nero var popularitet ensbetydende med makt.
Men på hjemmebane var det ikke så stabilt. Nero var bare 17 år da han ble keiser, noe som gjorde ham til den yngste som noensinne hadde overtatt tronen frem til da. Hans tronbestigelse forvandlet ham ikke bare til keiser, men også til mann. Mens morens intriger og innflytelse hadde vært nyttig i kampen om arverekkefølgen, hadde han nå sine egne ambisjoner, og mange av dem hadde ikke noe med henne å gjøre. Den ambisiøse unge mannen var frustrert over å ha en så sterk og dominerende morsfigur, og til morens store irritasjon begynte han å stole mer på sine rådgivere. Rådgivernes mening var klar - Agrippina var ikke til å stole på.
Da forholdet ble surere, begynte Nero å utagere med vilje. Han hadde lenge avskydd det politiske ekteskapet han var blitt tvunget inn i med Octavia, og i stedet innledet han en affære med en tidligere slave. Da hans rasende mor fant ut av det og krevde at han skulle kvitte seg med henne, begynte Nero i stedet å leve sammen med henne som sin kone. Det var et svært unyansert budskap - Nero var ikke et barn lenger, og moren hadde ikke kontroll over ham. Nero flyttet raskt Agrippina ut av palasset, nektet henne beskyttelse fra pretorianergarden og forbød henne å delta i gladiatorkonkurransene.
Agrippina var imidlertid ikke den som ga seg i stillhet. Da hun til slutt innså at hun hadde mistet grepet om en sønn som hadde arvet hennes egen hensynsløse ambisjon, vendte hun oppmerksomheten mot den eneste andre personen som kunne gjøre krav på tronen og gjenreise hennes makt - Britannicus. Han var fortsatt mindreårig, men i 55 e.Kr. dagen før han skulle erklæres myndig, døde Claudius' egentlige sønn plutselig under en bankett. Agrippina hadde lært sønnen to ting: hvordan man lykkes og hvordan man dreper - og nå var han en mester i begge deler.
I år 58 e.Kr. bestemte Nero seg endelig for at han var ferdig med sitt kjærlighetsløse ekteskap og erklærte at han ønsket å gifte seg med en annen - Poppaea Sabina. Moren hans nektet imidlertid å tie stille, og hun lot sin motstand mot skilsmissen høres tydelig blant den romerske befolkningen, som heller ikke ønsket at Nero skulle skille seg fra Octavia. Nero følte at støtten hans ble mindre og mindre, og til slutt ble han presset til bristepunktet - det var på tide å kvitte seg med sin innblandende mor en gang for alle.
Neros beslutning om å drepe moren var ikke en plutselig, forhastet beslutning. Den var gjennomtenkt og planlagt ned til minste detalj. Først fikk han eksperter til å lage en innretning som kunne festes i taket hennes og knuse henne mens hun sov. Da det ble for komplisert, valgte han en båt som var laget for å synke. Agrippina slapp imidlertid unna ved å svømme i land. Til slutt var han tom for alternativer, og han vendte tilbake til tradisjonen og fikk henne knivstukket til døde.
Kort tid etter mordet på Agrippina begynte Nero å forandre seg. Kanskje var det noe med drapet på hans egen mor som hjemsøkte ham. Enten det var skyldfølelse eller noe dyrisk i ham som ble sluppet løs, syntes den snille, rettferdige herskeren som folket elsket, å forsvinne nærmest over natten. Nero hadde alltid vært selvopptatt, men hans hedonistiske livsstil ble så overdrevet at den begynte å gjøre de menneskene som en gang hadde elsket ham, syke.
Han brukte uhorvelig mye penger på seg selv og sine kunstneriske sysler, og han begynte å gi offentlige forestillinger, noe mange antikke historikere kritiserte som skammelig. Han forbød alle å forlate arenaen mens han opptrådte, og det finnes sikkert oppblåste beretninger om kvinner som fødte på arenaen og menn som kastet seg utfor de høye murene for å slippe unna kjedsomheten. Hvis Nero bare hadde vært en hedonistisk hersker, ville det ikke ha vært så forferdelig; han hadde alltid vært overdådig og higet etter folkets oppmerksomhet. Nå var han også grusom. Denne grusomheten var rettet mot den kvinnen han sannsynligvis så på som den siste tornen i sin side - sin kone.
Da ingen kunne motsette seg ham, skilte Nero seg fra nasjonens yndling, Octavia, og forviste henne på grunn av infertilitet. Dermed kunne han gifte seg med Poppaea, som på det tidspunktet var høygravid. Til slutt bøyde Nero seg for de folkelige protestene og lot Octavia vende tilbake, men ikke lenge. Offisielt ble hennes død ansett som selvmord, men sannheten var en dårlig bevart hemmelighet: Nero hadde beordret henne henrettet. Hennes popularitet var i ferd med å vende folket mot ham, og derfor måtte hun elimineres. Mens folket gråt, fikk keiseren hodet hennes sendt til sin nye kone som en gave.
Romas befolkning var ikke idioter, og Octavias plutselige død og det raske gjengifte hadde fått mange til å fatte mistanke om Neros skjulte morderiske metoder. Beskyldninger om forræderi mot keiseren begynte å dukke opp, men i stedet for å lytte til advarslene og ligge lavt, ble han i stedet mer ondskapsfull enn noensinne.
Den samme mannen som hadde avskaffet dødsstraffen, begynte å henrette alle som han mistenkte for å konspirere mot ham. Etter hvert ble denne utslettelsen utvidet til å omfatte alle som sa noe stygt om ham; en kommandant ble til og med henrettet for å ha kommet med en negativ kommentar på en fest. Det sies at Nero ble hjemsøkt av minnene om sin mor og kone, og at skyldfølelsen forvandlet ham til et blodtørstig dyr som drepte uten måtehold eller omtanke. Selv om de morderiske handlingene kunne tilskrives raseri og mistenksomhet, betydde det én ting: Neros rivaler var eliminert.
Nero syntes å ha bestemt seg for at hvis han ikke kunne få makt gjennom popularitet, ville han få makt gjennom dominans. I løpet av denne perioden tilranet han seg sakte senatets autoritet. Bare ti år etter at han hadde lovet senatorene makt tilsvarende den de hadde hatt under republikken, hadde Nero så godt som fratatt dem all deres verdi. For keiseren betydde dette mer makt, men senatet var også fullt av farlige, ambisiøse menn, og å ignorere dem skulle senere vise seg å bli hans undergang.
I år 64 e.Kr. ble den romerske offentligheten distrahert av noe som var enda mer ødeleggende enn Neros raseri. En stor bybrann ødela tre bydeler, skadet syv og gjorde tusenvis av borgere hjemløse. Ulykkesbranner var ikke uvanlige på den tiden, men det oppsto snart et rykte om at det var Nero selv som hadde startet den for å rydde plass til sitt nye luksuskompleks, Domus Aurea, eller Det gylne hus. Selv om det er umulig å bekrefte hvem som tente på brannen, er det faktum at alle undersåttene hans trodde at Nero var i stand til å starte den for å tilgodese seg selv, en indikasjon på hvor langt den høyt elskede keiseren hadde falt. Nero var rask til å skyve skylden over på de kristne, og det ble starten på flere år med tortur og forfølgelse.

Etter mislykkede forsøk på å drepe henne, fikk Nero sin mor knivstukket til døde

Agrippinas innflytelse kan
kan sees på denne mynten
som viser bildet av henne
sammen med sin sønn - en svært
sjelden forekomst

de 5 mest morderiske keiserne

Mennene som styrte Roma med frykt, blod og død

5,750

9,500

9,000

12,000

3,000

f.15 des 37 e.Kr. - d.9 jun 68 e.Kr
13. oktober 54 e.Kr. - 9. juni 68 e.Kr
Neros tyranniske rykte er vel fortjent - ikke bare rettet han sine morderiske hensikter mot uskyldige kristne, og innledet en tradisjon med tortur og forfølgelse som skulle vare i hundrevis av år, men han drepte også sine nærmeste.

Tiberius

f.16 nov 42 fvt - d.16 mar 37 e.Kr
18 sep 14 e.Kr. - 16 mar 37 e.Kr
Beretningene om Tiberius' morderiske tilbøyeligheter spriker - noen kilder hevder at bare fire uskyldige døde under hans regjeringstid. Andre tegner derimot et bilde av en hensynsløs keiser som drepte alle han mistenkte for å konspirere mot ham, og etterlot seg haugevis av lik i kjølvannet.

f.31 aug 12 e.Kr. - d.24 jan 41 e.Kr
18. mars 37 e.Kr. - 24. januar 41 e.Kr
Caligula var tidlig omgitt av døden, og nesten hele familien hans ble utryddet av Tiberius. Caligula var kjent for å ha et umettelig maktbegjær. Selv om vi ikke kan verifisere dem, finnes det mange hårreisende historier om drap og tyranni.

Commodus

b.31 aug 161 - d.31 des 192
177 - 31. des. 192
I stedet for å være en hensynsløs tyrann blir Commodus ofte fremstilt som en feig figur, lett påvirkelig av menn med mørke hensikter. Det var gjentatte attentatforsøk som fikk keiseren til å drepe nesten helt uten grunn.

Severus

b.11 apr 145 - d.4 feb 211
14. april 193 - 4. februar 211
Severus gjorde krav på tronen på blodig vis, avsatte den forrige keiseren og førte krig mot rivalene sine. Snart ble hans grusomhet beryktet, og han fikk tilnavnet "den puniske Sulla", med referanse til den beryktede diktatoren Sulla.

Seneca, Neros elskede læremester, ble innblandet i den pisonske sammensvergelsen, og keiseren ble tvunget til å beordre ham til å begå selvmord

"Den samme mannen som hadde avskaffet dødsstraffen, begynte å henrette alle som han mistenkte for å konspirere mot ham"

Kristne ble korsfestet og brent etter brannen i Roma

Domus Aurea

Det er ingen hemmelighet at Nero var en selvnytende keiser - keiseren gikk ikke av veien for å bruke enorme summer på seg selv, mens undersåttene hans led. Etter at den store brannen i år 64 e.Kr. ødela store landområder, så Nero en mulighet til å bygge det flotteste palasset verden noen gang hadde sett. Nero la beslag på tomten, som egentlig var eid av flere aristokrater, og satte i gang med å bygge drømmehjemmet sitt: Domus Aurea eller "Det gylne hus".
Ved hjelp av den berømte arkitekten Severus og ingeniøren Celer skapte Nero et lystslott uten sidestykke. Det enorme komplekset inneholdt hageanlegg, en stor kunstig innsjø og et keiserlig tilfluktssted med 150 vakkert dekorerte rom. Det glitret av bladgull, halvedelstener og elfenben, og da prosjektet sto ferdig, proklamerte Nero: "Nå kan jeg begynne å leve som et menneske."
Etter Neros selvmord bare fire år senere ble innsjøen drenert, og store deler av palasset ble revet av Vespasian, som også begynte å bygge Colosseum der innsjøen hadde ligget. Senere ble det også bygget bad på området. Det var først i renessansen at interessen for ruinene ble fornyet - mange berømte malere utforsket ruinene, beundret skjønnheten og lot seg inspirere i sitt eget arbeid.

Inngangen til palasset
Gårdsplassen som fungerte som hovedinngangen til komplekset, lå langs Via Sacra. Ved inngangen sto en ruvende, 30 meter høy statue i forgylt bronse av Nero selv, også kjent som kolossen Neronis.

Bankettrom
Til tross for at det ikke finnes spor etter et kjøkken på stedet, var det utallige selskapslokaler. Bare i vestfløyen var en rektangulær gårdsplass omgitt av minst 50 selskapslokaler.

Østfløyen
Vår kunnskap om østfløyen er begrenset, ettersom vestfløyen er den best bevarte delen av bygningen. Det er imidlertid sannsynlig at den var like praktfull som tvillingfløyen, med salonger, solgårder, fontener og intrikat malte fresker. De to fløyene var forbundet med en stor søylegang, som kan ha strukket seg over to nivåer.

Badene
Nero fikk bygget et overdådig badehus på eiendommen, noe som var en viktig del av det romerske livet. Badet hadde rennende kaldt og varmt vann, og vann var et hovedelement i hele komplekset - med fossefall som rant nedover veggene, dekorative fontener og bassenger bygget inn i gulvene.

Rommet i Det gylne hvelv
Det gylne hvelv lå i vestfløyen og hadde et enormt forgylt tak og marmorpaneler. Hovedattraksjonen var imidlertid et ruvende maleri av Zevs som bortfører Ganymedes. Disse vakre og nyskapende freskene var å finne i hele Det gylne hus, og de skulle komme til å inspirere kunstnere som Rafael.

Hager
Slottet var omgitt av et frodig hageanlegg på 50 hektar. Hagen besto av pløyde åkre, vingårder, beitemarker og skogsområder. Det er også dokumentert at husdyr og ville dyr streifet fritt rundt i hagene.

Kolossen av Nero
Da Nero skulle bygge sin Domus Aurea, bestemte han seg for at kronen på verket skulle være en enorm, imponerende bronsestatue av ham selv. Dette gigantiske kunstverket ble tegnet av den greske arkitekten Zenodorus, og det tok fire år å bygge det. Kildene spriker når det gjelder statuens virkelige høyde, men vi kan anta at den var minst 30 meter høy.
Etter Neros død, da opinionen mot keiseren var på et lavmål, ble statuen flyttet til Colosseum, og Neros ansikt ble erstattet med solgudens. Keiser Commodus endret det senere til sitt eget ansikt, før det etter hans død ble endret tilbake. I dag er det bare fundamentene igjen av skulpturen.

Rom for underholdning
Palasset var ikke til for å bo i, men for å underholde. Det kan man utlede av det faktum at det ikke fantes verken sovesaler, kjøkken eller latriner i et kompleks som besto av mer enn 300 rom. I noen av festlokalene ble gjestene til og med overøst med blomsterblader og parfyme da de kom inn.

Det åttekantede rommet
Det åttekantede rommet hadde en stor betongkuppel dekket med glassmosaikk. Det sies at denne roterte ustanselig, dag og natt. Nyere utgravninger har antydet at vann eller slaver kan ha blitt brukt til å drive denne rotasjonen, som fulgte solens bevegelse.

Over hele Roma ble kristne arrestert, slukt av hunder, korsfestet og brent. Det finnes til og med beretninger om at Nero brukte oljedryppede kristne som fakler i hagene sine.
Offentligheten hadde rett i én ting: Nero ønsket å bygge sin enorme villa, og den nyryddete tomten var det perfekte stedet. Men etter å ha brukt for mye penger på sine egne kunstneriske sysler, var keiseren i ferd med å gå tom for penger. For å betale for sitt ambisiøse byggeprosjekt solgte han offentlige toppstillinger til høystbydende, økte skattene og tok penger fra templene. Neros lettsindige pengebruk hadde ført til at valutaen devaluerte for første gang i keiserrikets historie, og for å forsøke å gjenoppbygge økonomien gjeninnførte han en politikk som gjorde det mulig for ham å konfiskere eiendom fra dem som var mistenkt for forræderi.
For mange var dette dråpen som fikk begeret til å renne over. I år 65 e.Kr. ble det lagt et komplott for å myrde Nero og innsette aristokraten Piso i hans sted. Komplottet ble imidlertid oppdaget før det kunne gjennomføres. Mange av de involverte var Neros tidligere rådgivere og nære venner, men Nero viste ingen tilbakeholdenhet med å få dem alle henrettet. Å drepe fiendene sine hadde fungert veldig bra for Nero så langt, men det var da han bare hadde noen få rivaler. Nå hatet nesten hele Roma ham, og han kunne ikke drepe alle.
Tre år senere gjorde guvernøren Gaius Julius Vindex offentlig opprør mot Neros harde skattepolitikk. Han fikk raskt selskap av en annen guvernør, Servius Sulpicius Galba. Selv om Gaius' styrker ble knust og Gaius henrettet, overlevde Galba, og som den viktigste levende kraften mot Nero fikk han raskt støtte. Nero erklærte ham for en folkefiende, men dette så bare ut til å øke antallet tilhengere. Selv prefekten for Neros pretorianergarde forlot ham og erklærte sin troskap til Galba. Mange menn som trolig hadde vært for redde til å handle på egen hånd, så dette som sin sjanse til endelig å heve stemmen mot keiseren og hans grådige, hensynsløse fremferd, og Galbas støtte bare vokste og vokste.
Nero var selvopptatt og tyrannisk, men han var ikke dum. Han visste at det var på tide å flykte. Han bestemte seg for å flykte østover til de provinsene som fortsatt var lojale mot ham. Men selv hans egne offiserer nektet å hjelpe ham, og siterte en linje fra Vergils Aeneiden: "Er det så forferdelig å dø?" Flukt var for godt for Nero. Skammen var for snill mot mannen som hadde slaktet ned og ødelagt livet til sitt eget folk. Døden var det folket, og hans egne menn, higet etter.
Nero hadde ikke noe annet valg enn å vende hjem til palasset sitt, hans siste tilfluktssted. Men han slet med å få sove, og da han våknet, oppdaget han at også palassvakten hadde forlatt ham. Engstelig og panisk sendte han hastige meldinger til sine venners gemakker, men ingen svar kom. Selv de hadde forlatt ham. Nero hadde mistet alt - sin sikkerhet, sin trone og sin høyt verdsatte popularitet. Han ropte på alle som var dyktige med et sverd, for at de skulle komme og gjøre slutt på livet hans, men ingen dukket opp, og ropene hans ga gjenklang i det tomme palasset: "Har jeg verken venn eller fiende?"
Keiseren klarte å flykte til en villa seks kilometer utenfor byen sammen med fire lojale frimenn, der han beordret dem til å grave en grav for ham. Før den var ferdig, kom det beskjed om at Nero var blitt erklært folkefiende, og at senatet skulle henrette ham ved å banke ham. Det er lite sannsynlig at dette ville ha skjedd; det fantes tross alt fortsatt en viss hengivenhet for den julo-claudiske familien, der Nero var den siste i rekken. Om det ikke fantes noen lojalitet til Nero, ville slektslinjen i det minste gi ham en sjanse til å overleve.
Nero så imidlertid ikke dette. Han var blitt forlatt av alle, han hadde mistet alt, og han var overbevist om at hans liv var det neste. Først tryglet han en av sine følgesvenner om å drepe ham, noe de nektet å gjøre, og da han hørte rytterne nærme seg, så han ingen annen utvei enn å ta sitt eget liv. Men heller ikke her lyktes det, og i frykt tvang han sekretæren sin til å gjøre det for ham. Nero levde fortsatt da rytterne kom inn, og han overlevde lenge nok til å si sine siste ord mens mennene kjempet for å stanse blødningen: "For sent! Dette er troskap!" Den 9. juni 68 e.Kr., på årsdagen for Octavias død, var den siste i den julisk-claudiske linjen død.
Da han nådde frem til Roma, var Galba allerede utnevnt til keiser. Selv om Galba var favorisert, ville ikke hans regjeringstid bli fredelig, og han ville være død i løpet av et år. Nero hadde ikke vært noen god keiser, men da hans gamle linje tørket ut, ble det kaos i byen og krig.
Neros ettermæle skulle imidlertid leve videre. For de kristne ble han en skikkelse så rotfestet i smerte og angst at han tok form av Antikrist. Det begynte å gå rykter om at Nero ikke var død i det hele tatt, men at han ville vende tilbake. Dette ble en legende som ble gjenfortalt på en nesten Kristus-lignende måte, og som overlevde hundrevis av år etter hans død, til langt inn på 500-tallet, og minst tre bedragere som utga seg for å være Nero, ledet opprør i hans navn.
På grunn av disse tingene og den innflytelsen de har hatt på historikerne, er det nesten umulig å skille ut hvem Nero egentlig var. I dag har han fått en status som superskurk som øker for hver gang livet hans blir gjenfortalt. Den virkelige mannen bak myten er kanskje død for alltid, men spøkelset av keiser Nero, og smerten han påførte folket sitt, lever i beste velgående den dag i dag.

25
20
15
10
5
0

Romerske keiseres dødsårsaker14-395 E.KR

Attentat

Naturlig

Kamp

Muligens myrdet

Selvmord

Utført

Fangenskap

Ukjent

© Alamy, Getty Images, Joe Cummings, National Geographic

Julia Maesa

Hadde det ikke vært for den politiske dyktigheten til en av historiens mektigste kvinner, kunne Roma ha utviklet seg til å bli et helt annet rike

Julia Maesa var synlig forferdet. Barnebarnet hennes, Varius Avitus Bassianus, hadde begynt å le, og kroppen hans ristet av glede over skuespillet foran ham. Han var blitt Romas 25. keiser som 14-åring, og folkemengder skrek, løp og dyttet i sine desperate forsøk på å komme seg unna giftslangene han hadde sluppet løs blant dem.
Hun visste at det var blitt typisk for oppførselen til keiser Elagabalus, som han var kjent som. Hans umoralske sinn kunne tikke over av brutale, grusomme og ondskapsfulle måter å forårsake smerte, panikk og avsky på. Han bandt gjester til vannhjul for å drukne dem, og han ofret barn for å kunne bruke innvollene deres til å lese fremtiden. For Maesa, en kvinne av syrisk opprinnelse som hadde spilt en så stor rolle i hans oppstigning, var det ikke slik det skulle være.
Maesa var til å begynne med typisk for de konene og mødrene til keiserne som styrte imperiet på denne tiden. Ikke bare hadde hun fått erfaring med Romas politiske intriger og hofflivets frem og tilbake, hun hadde også en høy posisjon, og hadde inntatt sin plass i den herskende sirkelen fra det øyeblikket Lucius Septimius Severus gjorde slutt på Didius Julianus' ni uker lange regjeringstid i et grusomt blodbad og ble keiser i 193 e.Kr.
Til alt hell hadde Severus giftet seg med Maesas yngre søster, Julia Domna, på slutten av 180-tallet. Da han styrte Roma og la grunnlaget for det severiske dynastiet, kunne Maesa nyte godt av både høye privilegier og en høy posisjon i samfunnet. Hun kunne også øve sterk innflytelse på Romas styre og ledere, noe som gjorde henne til en av historiens mektigste kvinner. Hun måtte være sterk, for problemene var aldri langt unna.
Til å begynne med var hennes posisjon relativt sikker. Ektemannen hennes, den syriske adelsmannen Julius Avitus, ble forfremmet til det romerske senatet og fikk rang av pretor, og hun så fornøyd på at Severus' eldste sønn, Marcus Aurelius Severus Antoninus Augustus (med tilnavnet Caracalla), styrte Roma sammen med sin far fra 198. Caracallas bror, Geta, sluttet seg til paret i 209, men kort tid etter oppsto det problemer. Samme år som Severus døde, fikk Caracalla Geta myrdet. Men først da Caracalla selv ble myrdet av en hærfører i 217 e.Kr. ble Maesas stilling mer usikker.
Caracalla hadde vært god mot Maesa. Hanhan hadde latt henne beholde sin høye status, og hun levde lenge sammen med søsteren sin på de keiserlige eiendommene og nøt godt av en rik utdannelse og en komfortabel livsstil. Mye av dette var takket være Domna, som ifølge antikke kilder overvåket den romerske regjeringens politikk og tok seg av det administrative livet. Men kort tid etter Caracallas død begikk Domna selvmord, og keiserens etterfølger, pretorianergardens prefekt Macrinus, brøt det severiske dynastiet. Han utnevnte sin egen sønn, Diadumenian, til keiser og etterfølger.
Maesa ble tvunget til å dra til Roma, og hun dro tilbake til Emesa i Syria. I det som kanskje var et nikk til hennes anseelse i samfunnet, utnevnte Macrinus

Julia Maesa var datter av Gaius Julius Bassianus, solguden Heliogabalus' prest

ca. 7. mai 165 - 3. august 226

Maesa ble født i den romerske provinsen Syria som datter av Gaius Julius Bassianus, solguden Heliogabalus' prest, og hun ble en av de mest innflytelsesrike kvinnene i antikkens Roma. Hun bidro til at to av imperiets keisere, Elagabalus og Aleksander Severus, ble opphøyet til keisere, og hun var en fremtredende skikkelse under hele det severiske dynastiet.

Denne illustrasjonen fra 1884 gir oss et inntrykk av hvordan Julia Maesa kan ha sett ut

Et typisk eksempel på hvordan kvinner kledde seg i senrepublikken og keisertiden, rundt 100 fvt. og 100 evt

Kvinner i antikkens Roma
Kvinner hadde begrensede offentlige roller i antikkens Roma, og selv om de tradisjonelt forble under mannens kontroll, forventet å føde barn og var utestengt fra militærtjeneste, kunne de eie jord, ta fullt ansvar for husholdningen og, hvis de ønsket det, skille seg og ta tilbake en medgift.
Keiser Augustus innførte strengere skilsmisselover og gjorde utroskap til en forbrytelse mot staten, men kvinnene ble respektert og var mer enn i stand til å forsvare seg selv om det trengtes. De tok stillinger som leger, frisører, syersker og butikkeiere, og de fikk utdannelse.
Selv om de ikke sto i spissen for det politiske livet, kunne høytstående kvinner likevel påvirke tronen, og det gjorde de jevnlig ved å vise seg å være sjarmerende og politisk dyktige. Keiserinne Agrippina den yngre, for eksempel, var ambisiøs og dominerende og søkte sterk kontroll over Nero i de første månedene av hans regjeringstid. Men det hele foregikk i kulissene. De kunne ikke ta ordet på forumet, og det var en idé om at kvinner generelt ikke skulle ytre seg. En som forsøkte å snakke i forumet, ble stemplet som "bjeffende".

Maesa blir født
Selv om den faktiske datoen ikke kan fastslås med sikkerhet, antas Julia Maesa å være født 7. mai, og året antas å ha vært rundt 165 e.Kr. ca. 7. mai 165 e.Kr

Den første datteren blir født
Maesas første datter, Julia Soaemias, blir født. På dette tidspunktet var Maesa gift med den syriske adelsmannen Gaius Julius Avitus Alexianus. Kvinner giftet seg gjerne når de var 15 år gamle.180 E.KR

lot henne beholde den enorme rikdommen hun hadde opparbeidet seg - en avgjørende feil fra hans side, skulle det vise seg. For selv om hennes makt og innflytelse var sterkt redusert, var Maesa fast bestemt på at hun ville vende tilbake. Øyeblikket da hun ble forvist, innledet starten på Maesas'hun tok over etter Domna og lovet å gjøre alt hun kunne for å redde dynastiets familie, og det ble starten på Maesas virkelige politiske manøvrer'dynastiets anseelse og gjenopprette slektslinjen.
Maesa var fast bestemt på at et medlem av hennes familie skulle regjere Roma, og siden arvereglene innebar at bare menn kunne innta en slik posisjon, var ingen av døtrene hennes, Julia Soaemias og Julia Mamaea, var passende. Men Soaemias' sønn ville være perfekt, mente Maesatog så klekket hun ut sin plan for å fjerne Macrinus. Varius Avitus Bassianus var blitt hennes utvalgte.
Hennes idé var å spre ryktet om at Bassianus ikke var født av sin far Sextus Varius Marcellus, men i stedet hadde vært Caracalla'uekte sønn. Hun gjorde dette med morens'velsignelse, og etter hvert som ryktet spredte seg om at det kunne finnes en levedyktig, arvelig etterfølger, begynte det å danne seg dype splittelser blant Macrinus' tilhengere. Keiserne' soldater begynte gradvis å vende seg mot sin hersker, men de var ikke helt fornøyd med ham til å begynne med. Tradisjonalistene var allerede misfornøyde med at keiseren var av mauretansk opprinnelse og tilhørte rytterstanden, og de mente at han avvek sterkt fra sine forgjengere i senatet.
Iet skulle egentlig bare en betaling fra Maesa til garnisonen i Raphanaea til før lojaliteten endret seg. Dette var i seg selv en merkelig handling fra Maesas side's del - hun var mer enn villig til å gå inn i roller som gikk på tvers av de romerske samfunnsnormene. Kvinner blandet seg ikke inn i militære anliggender, og de sendte heller ikke menn ut i krig i sine egne interesser. Men det var dette hun søkte, og resultatet ble drapet på Macrinus og begynnelsen på Bassianus'' styre. Elagabalus' tid var kommet.
Til tross for gleden over igjen å være en del av Romas'elagabalus skuffet Maesa og datteren umiddelbart, ikke minst på grunn av sine tilbøyeligheter til å satse på religion i stedet for på imperiet og hæren. Han skulle bli involvert i en rekke skandaler,han giftet seg med Aquilia Severa, en av vestalinnene, og han skulle sette sin gud, Elagabalossforan andre. Hun dempet imidlertid sin uenighet, siden hennes aksjer steg raskt. Både hun og Soaemias fikk keiserinnens fullmakter. Maesa ble Augusta avia Augusti (Augusta, bestemor til Augustus).
Det hersker faktisk en viss tvil om den virkelige innflytelsen til Maesa og de andre kvinnene i det severiske dynastiet. Noen akademikere mener at kvinnene bare var propagandaverktøy, at alt arbeidet deres foregikk i kulissene og ikke hadde noen direkte innflytelse. Vi kan aldri vite det med sikkerhet, men det finnes en skole som mener at Maesa - og Domna før henne - bare hadde fulgt de tradisjonelle romerske morsrollene.
Men fordi Maesa og familien hennes hadde overlevd flere keisere, så det ut til at de nøt godt av en sterk beskyttelse på høyeste nivå. Macrinus hadde vært motvillig til å frata Maesa hennes rikdom og prestisje, noe som i praksis banet vei for hennes comeback og truet hans posisjon. Maesa viste seg om ikke annet å være utspekulert og i besittelse av et politisk strategisk sinn. I sintilbake til Roma, var hun ikke bare i stand til å klekke ut en briljant plan for å samle støtte til barnebarnet sitt, men også til å lykkesogså.
Elagabalus syntes også å undervurdere henne. Mange keisere før ham ville ha forvist en person som Maesa så snart han var kommet til makten, av frykt for at hun skulle søke tjenester. I stedet forble Maesa ikke bare nær ham, hun var heller ikke redd for å gi keiseren råd og advarsler om at oppførselen hans ikke var som forventet av en romersk hersker. Da han fortsatte å gjøre ting på sin egen, unike måte, forsøkte Maesa nok en gang å påvirke dynastiets linje, og hun sies og hun skal ha understreket den innflytelsesrike posisjonen hun kom til å inneha.
I et smart trekk forsøkte hun å posisjonere et annet barnebarn, Alexander Severus, født av Mamaea og Gessius Marcianus, som en potensiell hersker. Aleksander var en helt annen personlighet enn sin fetter, langt bedre oppdratt og mer passende for rollen som keiser, og Maesa mente at han ville være bedre egnet til å sikre det severiske dynastiet for fremtiden. Elagabalus ble skeptisk til 14-åringen, og - med rette, som det skjer - vokste paranoid at Alexander'økende popularitet blant soldatene utgjorde en trussel mot hans egen posisjon. Men Maesa viste seg nok en gang å være utspekulert og overtalte ham til å utnevne Aleksander til sin offisielle arving, noe som ga ham tittelen keiser.
Hun var ikke redd for å gå mot Soaemias i en kamp om makten eller side med sin andre datter, Mamaea. Selv da keiseren to ganger planla å myrde Aleksander, forble hun bestemt. Hun visste at Elagabalus hadde opprørt pretorianergarden, så hun så tiden an, og det endte med at de gjorde opprør i 222 - elagabalus ble myrdet mens han krøp sammen i en latrine, og Soaemias ble også drept - Aleksander ble keiser, og Maesa beholdt makten. Dette skulle vise seg å holde henne i live de resterende årene av hennes liv.
I løpet av denne tiden fikk Maesa mer administrativt ansvar, og hun var til og med med på å velge ut et senatorråd på 16 medlemmer. Det var også en rettferdig og progressiv periode ledet av en mann som var elsket av sitt folk. Det gjorde at hun kunne leve i fred helt til livet hennes tok slutt rundt år 226. Selv da fortsatte arven hennes. I likhet med Domna før henne ble hun behørig guddommeliggjort.

Septimius Severus-buen minnes de parthiske seirene til keiseren

Septimus Severus blir keiser
Etter harde kamper dreper Septimius Severus Didius Julianus og sender ut generalene Pescennius Niger og Clodius Albinus. Han gifter seg med Maesas søster og blir keiser.193 E.KR

Elagabalus blir født
Soaemias føder sitt andre barn - Sextus Varius Avitus Bassianus - med Sextus Varius Marcellus. Fødselen av dette barnet får stor betydning for Maesas voldsomme ambisjoner senere.
203 E.KR

Severus' regjeringstid går mot slutten
Severus dør fredelig i Eboracum (dagens York i England). Han regjerte sammen med sønnen Caracalla, som viderefører det severiske dynastiet i ytterligere seks år. 211 E.KR

Caracalla blir drept
Caracalla har vært en vellykket keiser. Han har stor tiltro til sin mor, Julia Domna, men da han blir drept, mister Domna sin innflytelse. Hun er syk av kreft og begår selvmord. Det blir opp til Maesa å utøve sin innflytelse.217 E.KR

Det var ikke bare bemerkelsesverdig at Maesa var en kvinne i en maktposisjon, hun overlevde også der hennes allierte omkom

Skittent spill i romersk politikk
Romersk politikk var, som i dag, ikke fremmed for forræderi og skitne triks. Marcus Tullius Cicero var filosof, taler, konsul og jurist, men han så alltid på sine politiske manøvrer rundt år 64 fvt. som sin største bragd, og mye av æren for det hadde han broren Quintus å takke for.
Han sa at for å vinne valg måtte en politiker love alt til alle, kreve tjenester, forstå opposisjonens svakhet, smigre velgerne og gi dem håp. Ikke rart at han har hatt så stor innflytelse siden.
Men også før han kom på banen, gjorde politikerne alt de kunne for å få makt, enten de sponset store idrettsarrangementer i forkant av et valg, bestakk innflytelsesrike personer eller klotret slagord på veggene ("Alle som drikker sent på kvelden, ber dere om å velge Marcus Cerrinius Vatia til aedil"). Det var et vanlig triks å late som om visse grupper av mennesker, det være seg spillere eller prostituerte, støttet en motstander.
Kvinner som Maesa må ha vært godt kjent med hvordan slik politikk fungerte, og de viste seg mer enn villige til å spille med. Mord og karakterdrap var tross alt fritt vilt når det gjaldt kampen om den overordnede makten i antikkens Roma.

Et avgjørende øyeblikk
Hun gjenvinner sin maktbase219 E.KR
Etter å ha reist fra Syria til Roma blir Elagabalus presentert som Romas nye leder, men Maesa vet at hun har en jobb å gjøre med å få folket til å akseptere ham. Tenåringenes flamboyanse - han insisterer på å gå i purpur og gull silke i stedet for ull - og det faktum at han ser ut som en kvinne, gjør ham ikke helt populær blant romerne. Det gjør heller ikke det faktum at han giftet seg med en vestalinne. Det er en vanskelig sak som til slutt er dømt til å mislykkes, men på dette tidspunktet blir Maesa erklært keiserinne sammen med datteren Soaemias. Det hindrer henne imidlertid ikke i å søke etter en ny keiser.

Maesa spilte en stor rolle i to romerske keiseres maktovertakelse, en av dem var Elagabalus

Tintrigene begynner
Maesa trives ikke like godt i Syria som i Roma, så hun ønsker å dra nytte av den store hæren Caracalla har i øst. 218 E.KR

Innsettelse av en ny keiser
Etter å ha fortalt hæren at den 14 år gamle Varius Avitus Bassianus er Caracallas uekte sønn, blir det snart kamp. De harde kampene resulterer til slutt i en strålende seier, og tenåringsgutten blir utnevnt til keiser Elagabalus. 218 E.KR

Elagabalus blir drept
Med tanke på hans upopularitet er det overraskende at Elagabalus overlever så lenge som han gjør. Maesa overtaler ham til å akseptere et annet barnebarn, Severus Alexander, som arving, så når Elagabalus blir myrdet, finnes det en erstatter.222 E.KR

Hyllest til den nye keiseren
Maesas sterke rolle i komplottet for å få prætorianergarden har fungert godt, og hennes posisjon er befestet under Alexander. Hun overtar makten i keiserens regjering.222 E.KR

Det avgjørende øyeblikket
Beslutningstakeren223 CE
Aleksander lytter til Maesa, som i praksis blir beslutningstakeren. Ved å lede Consilium Principis - rådet som ble opprettet av den første romerske keiseren, Augustus - er hun i stand til å sikre at senatet kun handler i keiserens interesse, en viktig rolle for både herskeren og henne selv, siden det var en måte å sikre at hans tid ved makten ville bli sterk. På mange måter er dette en effektiv belønning for alt arbeidet hun har lagt ned i kulissene for å sikre at det severiske dynastiet gjenoppstår.

226 CE

Maesa dør i 60-årene
På samme måte som det er usikkerhet rundt fødselsåret hennes, er historikerne usikre på når hun dør. Noen sier 226 e.Kr. mens andre mener at det var i 223 eller 224 e.Kr.
c.226 E.KR

© Alamy; Se og lær

Hadrian

Møt keiseren som forvandlet Romerriket fra erobring til konsolidering

Wa faren døde og gjorde ti år gamle Publius Aelius Hadrianus foreldreløs, var det begynnelsen på en rekke bemerkelsesverdige hendelser som skulle ende med at gutten nådde den høyeste rang i antikkens Roma. Den unge Hadrianus ble utnevnt til myndling hos farens fetter, en fremadstormende offiser ved navn Trajanus. Et drøyt tiår senere, da Hadrian begynte sin egen karriere, ble Trajanus utnevnt til keiser Nervas etterfølger, og i løpet av de neste 20 årene tjenestegjorde Hadrianus i hæren og hadde en rekke politiske verv.
Da Trajan døde av sykdom i august 117 e.Kr., fikk den nå 41 år gamle Hadrian beskjed om at han var blitt adoptert av keiseren på dødsleiet og utpekt som hans arving. Tvilen om hans legitimitet oppsto nesten umiddelbart: Adopsjonsdokumentet var underskrevet av Trajans kone og ikke av keiseren selv, tjeneren som hadde vært ved Trajans side i hans siste timer, døde beleilig nok like etter sin herre, og fire ledende senatorer og potensielle rivaler ble summarisk henrettet av pretorianergarden.
Hadrianus var fraværende fra Roma under intrigene som resulterte i hans arverekkefølge. Han vendte tilbake fra øst for å gjøre krav på kronen, men han ble ikke lenge. I motsetning til tidligere keisere, som hadde en tendens til å bo i hovedstaden med mindre de ledet et militært felttog, reiste Hadrian i løpet av sin 21 år lange regjeringstid nesten ustanselig rundt i hele riket.
På sin første store ekspedisjon kartla han den fjerne provinsen Britannia og beordret byggingen av muren som bærer hans navn. I løpet av de neste fire årene foretok han lignende reiser til det som nå er blitt Frankrike, Spania, Algerie og Tyrkia. Han vendte tilbake til Hellas og den problematiske østgrensen gang på gang, og til slutt besøkte han nesten alle provinsene i løpet av sin regjeringstid.
Hadrian stod i spissen for et tydelig skifte i romersk utenrikspolitikk. Imperiet skulle ikke lenger være et erobringsrike, men i stedet et rike preget av kosmopolitisk assimilering. Trajanus' ekspansjonistiske ambisjoner i Mesopotamia ble oppgitt, og Hadrianus valgte i stedet å sikre imperiets grenser. I tillegg til Hadrians mur bygde han festningsverk langs Rhinen og Donau.
Sammenlignet med sine forgjengere var Hadrians regjeringstid bemerkelsesverdig fredelig, og det var bare Bar Kokhba-opprøret i Judea som ga offiserene en sjanse til å prøve seg i aksjon. I stedet forsøkte Hadrian å forbedre de eksisterende provinsene han hadde arvet. I stedet for å etablere kolonier av romerske borgere i fjerntliggende områder, beordret Hadrian opprettelsen av halvautonome provinsbyer som ble styrt av lokalbefolkningen. I selve Roma gjenoppbygde han Pantheon og konstruerte Venus- og Roma-tempelet, det største tempelet i hovedstaden. Han kan ha beordret reparasjon av krigsskader i det velstående Serapeum i Alexandria, og han oppførte en rekke overdådige templer og bygninger i Athen.
Hadrians forhold til senatet var anstrengt på grunn av den mistenkelige arvefølgen, og i 137 e.Kr. fikk han henrettet ytterligere to senatorer for et påstått komplott. Da han døde året etter, arvet imidlertid Hadrians utvalgte arving - keiser Antoninus Pius - et stort sett stabilt imperium som Hadrian hadde klart å omdanne fra en aggressiv ekspansjon til en fredelig konsolidering.

"Hadrianus' 21 år lange regjeringstid var preget av nesten uopphørlig reising i hele imperiet"

Blant Hadrians byggeprosjekter var hans personlige villa, et landsted like utenfor Roma

Hadrian er kanskje mest kjent for muren som markerte rikets nordligste grense; deler av den står fortsatt i dag

DEN HOMOFILE KEISEREN
Hadrians store kjærlighet var ikke hans barnløse kone, men en gresk gutt ved navn Antinous. De møttes første gang da Hadrian var rundt 48 år gammel og Antinoos bare 12 år. Pederasti - et seksuelt forhold mellom en mann og en gutt - var en vanlig praksis i Hellas, men mindre anerkjent i Roma.
Antinoos ble med Hadrian på hans reiser gjennom imperiet, men druknet i en egyptisk elv da han var 18 år gammel, muligens ved en ulykke, muligens som en bevisst selvmordshandling eller mord. Den knuste keiseren erklærte straks at hans unge følgesvenn var blitt en gud, og resten av livet sørget han over tapet.

Keiseren og hans elskerinne avbildet i marmor på British Museum

creative Commons; anGavinoEN, Entoaggie09 på engelsk Wikipedia, Livioandronico2013,

Konstantin den store

Kristne hadde vært løveføde i århundrer, men under Konstantin kjempet de seg frem til akseptabilitet

Ten unge romerske keiseren Konstantin kikket opp mot skyene, dypt inne i bønn i et område nord i Roma mellom Milvian-broen og Saxa Rubra, en landsby på den antikke Via Flaminia. Som hersker over Britannia og Gallia i et imperium som nå var splittet opp i flere territorier, hadde Konstantin reist langt for å føre krig mot sin svoger Maxentius, som hadde overtatt kontrollen over Sentral- og Sør-Italia fra keiser Galerius og blitt regionens selvutnevnte hersker.
Det var den 27. oktober 312 e.Kr., og det Konstantin så den dagen - med hærer som forberedte seg til kamp dagen etter - ga ham stor tro på at han ville beseire rivalen, og det kom til å endre hele den religiøse utviklingen i imperiet. For ifølge Eusebius, en av den kristne kirkes tidlige historikere, viste det seg "et forunderlig tegn fra himmelen" for Konstantin mens han ba ved middagstid. Det var, sa han, Chi-Rho (kombinasjonen av gresk X og P, de to første bokstavene i Kristi navn) rett over solen, med en gresk inskripsjon som kunne oversettes med "i dette tegnet erobrer".
Konstantin trodde dette var en guddommelig inngripen, en anelse han fikk bekreftet i en drøm samme natt, da han husket at Jesus Kristus hadde bedt ham om å bruke korset i kamp. Det gjorde han, og malte de to første bokstavene i Kristi navn på gresk på soldatenes skjold. Det er derfor ikke overraskende at da motstanderne ble behørig beseiret av hæren hans og Maxentius druknet i Tiberen, skal Konstantin ha tilskrevet seieren til den kristne Gud - et øyeblikk som banet vei for en enorm endring i imperiets syn på den raskt voksende kristne religionen. Konstantin, som inntil da hadde vært en hedensk polyteist, snudde straks mange års kristenforfølgelse på hodet og begynte å støtte bevegelsen fullt ut.
Alt dette høres selvfølgelig veldig fantasifullt ut, og mange historikere har sådd tvil om slike påstander (noen sier at kristendommen ble innpodet i ham av moren hans, Helena, selv om dette heller ikke har blitt bekreftet). Selv om et team av geologer i 2003 fant bevis som tydet på at en meteor hadde dukket opp over Sentral-Italia i 312, noe som kanskje kunne forklare lyset på himmelen, finnes det bare ett år senere en beretning som ikke nevner korset på himmelen. Første gang drømmen og skriften på skjoldene dukket opp i litteraturen, var hos den kristne forfatteren Lactantius i år 314 e.Kr. Men uansett hva motivet var, ble resultatet det samme: Konstantin skulle komme til å tro at han var den 13. apostelen, og han skulle gå inn i historien som den første kristne herskeren over Romerriket.
Roma hadde vært beryktet for å være uvennlig mot kristne. Slik hadde det vært helt fra begynnelsen: Jesus ble korsfestet i år 33 e.Kr. til tross for stor motvilje fra Judeas daværende stattholder, Pontius Pilatus. Men da tilhengerne begynte å tro at Kristus var oppstått, oppsto det en egen religiøs sekt

Selv om Konstantinopel var en kristen by, bygde Konstantin fortsatt hedenske templer - noe som viser at han ikke utelukkende var hengiven

Et maleri fra første halvdel av 1500-tallet forestiller det første kirkemøtet i Nikea

Konstantin I

ca. 272 - 337 e.Kr

Konstantin fikk æren av å omvende Romerriket til kristendommen, og han kom til makten i en periode med borgerkrig da Roma var splittet i fire territorier. Han ble ikke bare keiser selv, men lyktes også med å forene riket igjen. Han beskyttet de kristne og grunnla Konstantinopel, og ble kjent som Konstantin den store.

Rafaels skildring av Konstantin som beseirer Maxentius ved Milvian-broen

til å vokse. Forfølgelsen av de kristne begynte da Roma ble rammet av en voldsom brann i år 64 e.Kr. som brant i seks dager og ødela en tredjedel av byen. Nero forsøkte å dempe beskyldningene om at han hadde startet brannen ved å peke på de kristne i stedet. Han samlet sammen noen av tilhengerne og oppslukte dem i flammene. Roma hadde plutselig fått en indre fiende, antydet Nero, og misnøyen med dem vokste.
Kristne ble henrettet i stort antall, som regel for underholdningens skyld i Colosseum og på arenaene i provinsene. Domitian, som regjerte mellom 81 og 96 e.Kr., gjorde det ulovlig å være kristen, men det så ikke ut til å hindre religionens vekst. Den 7. mars 203 var Vibia Perpetua en av fem kristne som ble ført inn på en arena i Kartago i Nord-Afrika. De ble angrepet av ville dyr, og Perpetua ble såret av en okse - et sverd gjorde slutt på henne. Likevel ble det sett på som en seier for troen over døden av de kristne, som ikke var redde for å bli martyrer og kunne vise romerne at forfølgelsen var fullstendig fruktløs. Kristne fortsatte riktignok å bli drept - Diokletian var tyrannisk mot dem i sin tid mellom 284 og 305 e.Kr. - men det bidro bare til å gjøre religionen sterkere.
Det var i dette miljøet Konstantin kom til å regjere fra 306. Som en nådeløs og prisverdig soldat som hadde steget i gradene i imperiets østlige rekker og blitt militærtribun under keiserne Diokletian og Galerius, hadde han førstehånds erfaring med hvordan romerne behandlet de kristne. Men like viktig var det at han hadde sett hvordan hans far, Constantius, ikke spilte noen rolle i slike forfølgelser.
Constantius hadde blitt den eldste vestlige keiseren som styrte Britannia og Gallia i 305 e.Kr., og Konstantin, som var født i den vestlige delen av imperiet, hadde vendt tilbake til sine røtter for å være sammen med ham kort tid etter. Han fikk knapt tid til å bli kjent med sin far, som døde 25. juli 306 e.Kr. under en vinterpause i et slag mot pikterne. Men på Constantius' anbefaling på dødsleiet ble Konstantin straks hyllet som Augustus av troppene sine. Og selv om han først ble akseptert som keiser i vest av Galerius, var det en følelse av forandring i luften.
Til manges overraskelse avsluttet Galerius den diokletianske forfølgelsen av kristendommen ved å utstede et toleranseedikt i Serdica i 311 e.Kr. til tross for at han var motstander av religionen (selv om den voksende trusselen mot Romas keiserlige autoritet gjorde dette uunngåelig). Dette innebar at kristendommen ble anerkjent og akseptert av keiserriket, og det satte en stopper for åtte år med kirker som ble ødelagt, hellige skrifter som ble brent, kirkeeiendommer som ble undersøkt, og privilegier og rettigheter som ble fjernet. Men det var under Konstantin at de største fremskrittene ble gjort.
I februar 313 e.Kr. møttes han og Licinius, som kontrollerte Balkan, i Milano og inngikk en avtale som lovet religiøs toleranse for kristendommen i Romerriket. "Ingen skal nektes muligheten til å vie sitt hjerte til den kristne religionen", het det i avtalen. I erkjennelsen av at imperiet i overveiende grad var ikke-kristent, ble det også proklamert at folk var frie til å tilbe enhver guddom de ønsket, noe som innvarslet det som i dag anses som selve prøvesteinen for religiøs toleranse. For første gang kunne religioner, enten de var jødiske, kristne, hedenske eller de som fulgte de tradisjonelle romerske gudene, eksistere side om side.
Men det var også første gang kristendommen fikk støtte fra Romerriket. Den ble institusjonalisert, med mannlige biskoper som regjeringsfigurer og kvinner som ble skjøvet i bakgrunnen. Samtidig ble kristen eiendom gitt tilbake, og kirker ble tillatt. Men i tillegg til å gjenopprette fred, stabilitet og sikkerhet gjorde Konstantin også kristendommen til en kampreligion, og troppene kjempet under korsets symbol. Den 18. september 324 kjempet Konstantin mot Licinius ved Chrysopolis og vant, noe som gjorde ham til enekeiser av Roma, og dermed var det slutt på tetrarkiet som hadde delt riket i fire.
Seierherren følte at det var behov for en ny start, og han vendte seg derfor mot det gamle Bysants. Der forsøkte han å etablere en ny hovedstad, Konstantinopel - dagens Istanbul i Tyrkia - som ikke bare bar hans navn, men som etter hans død vokste til å bli den største og rikeste byen i Europa. Byen ble ansett som lett å forsvare og hadde en strategisk viktig posisjon, og den ble også en kristen by. Ikke at Roma ikke også ble forandret. Konstantin ledet et massivt religiøst byggeprogram, og beordret byggingen av en basilika over toppen av det antikke Romas Neros sirkus mellom 318 og 322. Den sto ferdig i 360 e.Kr., flere år etter hans død. Vatikanstaten ligger på samme sted i dag.
Men selv da var ikke Konstantins kristne planer tilfredsstilt. Han gikk deretter langt i å gjøre religionen fullstendig lovlig i hele imperiet. Det første kirkemøtet i Nikea - et konsil av kristne biskoper - ble sammenkalt i år 325 e.Kr. Her ble treenighetslæren ratifisert - kombinasjonen av den jødiske Gud som Faderen, Jesus som hans sønn og Den hellige ånd som den naturlige kraften. Den fulle aksepten av kristendommen førte ikke til helt fredelige tider - kristne endte opp med å vende seg mot hverandre i kontroverser om den nøyaktige tolkningen av troen - men den gjorde det mulig for kristendommen å etablere seg uten frykt.
Til tross for at Konstantin sto i spissen for så mange religiøse endringer, ble han selv ikke døpt før på sine siste dager, selv om det var ganske vanlig på den tiden. Hans sene omvendelse til kristendommen kom i 337, kort tid etter påske, da han hadde blitt syk. Han valgte elven Jordan fordi det ble sagt at det var der Kristus hadde blitt døpt av døperen Johannes, og den arianske (her refereres det til læren om at Jesus er Guds sønn) biskopen Eusebius av Nikomedia utførte seremonien, som frikjente keiseren fra de mange syndene han følte at han hadde samlet på seg. Han døde 22. mai 337, 65 år gammel.

Et avgjørende øyeblikk
Konstantin sendt østover293 E.KR
For at Diokletian skulle kunne fremme lojalitet blant dem som ble forfremmet til å styre Romas territorier, ble sønner - deriblant Konstantin - sendt østover. Der oppholdt de seg ved Diokletians hoff, der de ble opplært som krigere, fikk undervisning i både latin og gresk og ble skolert i Romas skikker, slik at de også kunne bli effektive keisere hvis tiden skulle komme. Diokletian regjerte i en periode med relativ stabilitet, men det skyldtes først og fremst måten han slo ned på dem som truet hans makt, blant dem de kristne. Det er en utbredt oppfatning at Konstantin skal ha vært vitne til den nådeløse forfølgelsen av de kristne.

Et avgjørende øyeblikk
Trøbbel og strid306 ÅRT. E.KR
Da Konstantin ga Galerius beskjed om at han nå var keiser, nektet lederne i øst å anerkjenne hans status og ga ham i stedet tittelen cæsar, og overlot æren som Augustus til Severus. Men Konstantin hadde fortsatt stor makt og hersket over Britannia, Gallia og Spania. Da Maximians sønn, Maxentius, gjorde opprør i Roma, var det Severus som ble sendt ut for å håndtere situasjonen. Men han hadde ikke regnet med at Maxentius ville tilby faren medregjering, og deres felles styrke vant lojalitet blant soldatene og sikret seier over Severus. Året etter ble Severus henrettet.

272 CE

Konstantin blir født
Selv om det faktiske året er usikkert, blir Konstantin født av en romersk offiser ved navn Flavius Valerius Constantius og hans gemalinne Helena, som i dag blir æret som helgen.Februar ca. 272 e.Kr

Far blir keiser
Keiser Diokletian utnevner to juniorkeisere, eller keisere: Han opphøyer Galerius i øst og lar Maximian forfremme Constantius i vest. det er en del av et tetrarki, eller firekeiserdømme.293 E.KR

Far utnevnt til keiser
Da Diokletian trekker seg tilbake, blir både Constantius og Galerius forfremmet til Augustus i sine respektive områder. Konstantin, som blir oversett som keiser, reiser til Britannia for å hjelpe sin far i felttoget. 305 E.KR

Konstantin utroper seg selv til keiser
Da Constantius dør i Eboracum (dagens York), begynner tetrarkiet å rakne. Constantius ber soldatene sine om å gjøre Konstantin til sin etterfølger, noe de gjør.
306 E.KR

Konstantin erklærte søndagen som hviledag og ville at innbyggerne skulle bruke tiden til å gå i en kristen kirke

Foten av Konstantins koloss på Musei Capitolini i Roma

Et avgjørende øyeblikk
Slaget ved Mardia317 CE
Selv om Konstantin og Licinius har samarbeidet - ediktet i Milano har banet vei for kristen toleranse - skal freden ikke vare. Året før har Konstantin invadert de balkanske provinsene som Licinius styrte, og nå skal de slåss igjen. Det får Licinius til å godta at Konstantin er hans overordnede i regjeringen, og innleder en syv år lang fred. I mellomtiden begynner Licinius (i 320) å undertrykke de kristne igjen. I 324 bryter det ut borgerkrig. Det kommer til en rekke kamper som kulminerer med at Licinius blir slått i slaget ved Chrysopolis.

Fortsatt urovekkende opprør
Licinius er blitt utnevnt til Augustus i vest, men Maximian og Maxentius skaper fortsatt problemer for Konstantin. Maximian begår selvmord i 310, og året etter kjemper Maxentius mot Licinius.310 E.KR

Slaget ved den milviske broen
Rivaliseringen har tilspisset seg, og Konstantin og Maxentius - begge svogre - utkjemper et voldsomt slag. Maxentius blir drept. Dagen før har Konstantin tilsynelatende mottatt et budskap fra Kristus.28. oktober 312 e.Kr

Konstantin støtter kristendommen
312 sies å ha hatt en dyptgripende effekt på Konstantin, og han sørger for at forfølgelsen av de kristne er over med en erklæring om religiøs toleranse.313 E.KR

Et forent imperium
Konstantin blir enekeiser. Tetrarkiet opphører, og han står fritt til å gå videre med sin visjon for imperiet. Han ønsker å flytte hovedstaden fra Roma til det som skulle bli Konstantinopel.324 E.KR

Konstantinsøylen i Çemberlitaş ble fraktet fra Apollontempelet i Roma til Konstantinopel i 330 e.Kr

Byggingen av et nytt Roma
Det sies at Roma ikke ble bygget på én dag, og det ble heller ikke keiserrikets nye hovedstad, som ble bygget på den gamle greske kolonien Bysants. Konstantin hadde utpekt stedet i 324 e.Kr. og bemerket at det lå mellom Europa og Asia, langt nærmere den østlige delen av imperiet enn Roma, og at det ga muligheten til en ny start for et nytt, samlet land som ble samlet under hans styre.
Det nye Roma ble bygget i løpet av seks år, og det ble delt inn i 14 regioner, akkurat som Roma hadde vært. Den ble innviet i 330 e.Kr. og ble omkranset av murer til forsvar og fylt med kunst hentet fra greske og romerske byer. Det ble bygget nye palasser og kirker, og det ble anlagt et seremonielt torg - Augustaion - omgitt av søyleganger. Men siden de kristne ikke var tilhengere av de blodige gladiatorspillene som hadde funnet sted andre steder, ble amfiteateret forlatt.
Byen ble kjent som Konstantinopel, til ære for keiseren, og den ble sett på som porten til Europa. Den var også sentrum for handel og lenge verdens største og rikeste by. Men århundrer senere, etter hvert som det osmanske riket vokste rundt byen, fryktet det kristne Europa dens fall. Byen bukket til slutt under for islamistene etter en månedslang beleiring i 1453.

337

Det første kirkemøtet i NikeaKonstantin etablerer det første økumeniske kirkemøtet i den kristne kirke og legger grunnlaget for mange av de tradisjonene som kommer til å bli en del av kristendommen.325 E.KR

Konstantin  døpt og dør
Konstantin blir selv kristen i de siste dagene av sitt liv, da han vasker bort sine synder i en dåp. Han dør av sykdom 22. mai 337.22. mai 337 e.Kr

De
Theodosierne

Møt den siste keiserlige familien i hele imperiet

Timperiet var i trøbbel. Alvorlige problemer. Den 9. august 378 e.Kr. hadde Augustus i øst, keiser Valens, ført troppene sine i kamp mot en hær av gotere nær byen Adrianopel. I forventning om å vinne en enkel seier over barbarene gikk noen romerske soldater til forhastet angrep mens forhandlingene mellom Valens og barbarkongen fortsatt pågikk. Da den romerske disiplinen og koordineringen begynte å gå i oppløsning, satte goterne inn det endelige, fatale slaget da kavaleriet deres, som hadde vært borte fra leiren for å jakte på mat på landsbygda, vendte tilbake og omringet de utstrakte og uorganiserte romerske styrkene.
Den romerske hæren, keiserens viktigste militære styrke i øst, ble fullstendig nedkjempet. Keiser Valens selv ble drept i kaoset, og døde en anonym død blant de tusenvis av legionærer som døde den dagen. Det var en ydmykelse som imperiet aldri kom seg over - noen historikere sporer faktisk Vestrikets fall tilbake til dette katastrofale nederlaget. I kaoset som fulgte trengte den overlevende keiseren, Gratian, Augustus av vest, en erfaren general som kunne ta over i øst og skape stabilitet i situasjonen. I desperat nød sendte Gratian bud til en general som levde i det stille i Spania. Han het Theodosius, og faren hans, Theodosius den eldre, hadde spilt en nøkkelrolle i nedkjempelsen av det romerne kalte den store sammensvergelsen, da pikterne, sakserne og gallerne gikk til et koordinert angrep på Britannia i 368 e.Kr. Sønnen Theodosius hadde vært et nøkkelinstrument i dette felttoget, før han utmerket seg i flere felttog mot barbarene. Men i 376 e.Kr. ble Theodosius d.e., til tross for en plettfri militær merittliste og en historie preget av lojalitet til keiseren, fatalt innblandet i keiserlig politikk og henrettet. Av frykt for sitt eget og familiens liv hadde sønnen trukket seg tilbake til familiens gods i Spania, langt fra keiserens hoff.
Invitasjonen til å overta kommandoen i Østen var i realiteten et løfte om keiserlig purpur, og Theodosius aksepterte det. Han ble stilt overfor spørsmålet om hva han skulle gjøre med goterne. Et stort antall av dem hadde slått seg ned i imperiet på Balkan, og Theodosius innså snart at det var upraktisk og sannsynligvis umulig å fordrive dem. Det han måtte gjøre, var å kooptere dem som var villige til å akseptere Roma som sin overherre, samtidig som han isolerte og knuste dem som ønsket å skape selvstendige kongedømmer. Theodosius satte i gang med dette med betydelig list og dyktighet, og inviterte den fremste gotiske høvdingen, Athanaric, til Konstantinopel, der han blendet barbaren med rikdommen, overdådigheten og praktfullheten i det som var den største byen på jorden. Athanarik ble så begeistret at han takket ja til Theodosius' tilbud om en allianse, der goterne svarte Athanarik under keiserens fane. Og selv om Athanarik døde kort tid etter, var høvdingene hans så imponert over den praktfulle begravelsen som Theodosius holdt for Athanarik, at de holdt seg til avtalen. I mellomtiden klarte Theodosius, ved hjelp av grundig etterretning og dyktige felttog, sakte å knuse de gotiske høvdingene som ikke var villige til å gå med på hans betingelser.
Den endelige traktaten, som ble undertegnet 3. oktober 382 e.Kr., gjorde det mulig for goterne å bosette seg i Thrakia, sør for Donau-grensen, og å kjempe i den romerske hæren som en nasjonal kontingent. Theodosius hadde klart å dempe den umiddelbare krisen.

"Theodosius tilintetgjorde langsomt de gotiske høvdingene som ikke ville gå med på hans betingelser"

En byste av keiser Theodosius II, hvis regjeringstid ble lang blant annet fordi han selv nesten ikke hadde noen makt

Etter en massakre utført av hans soldater nektet Ambrosius, biskop av Milano, Theodosius I adgang til kirken sin inntil han hadde gjort offentlig bot

Theodosierne

Familien som splittet imperiet

Datoer styrt: 379 - 395
Område som ble styrt: Den siste keiseren som styrte i øst og vest
Theodosius stabiliserte det østlige imperiet og styrte det hele i de siste årene av sin regjeringstid. Men Theodosius unnlot å gi sine arvinger de rollene de hadde fått.

Theodosius I

Datoer styrt: 395 - 423
Område styrt: Vestromerriket
Som keiser viste Honorius seg helt utilstrekkelig til å takle de utfordringene imperiet sto overfor. Hans eneste talent var personlig overlevelse, og hans største svakhet var en usvikelig evne til konsekvent å lytte til dårlige råd.

Honorius

Datoer styrt: 395 - 408
Område styrt: Østromerriket
Arcadius var Honorius' eldre bror, og var like ineffektiv som sin bror, men uten sistnevntes overnaturlige talent for å overleve personlig inkompetanse.

Arcadius

Datoer styrt: 408 - 450
Område styrt: Østromerriket
Theodosius var sønn av Arcadius, men passet bedre som lærd. Han overlot styringen av imperiet til sine ministre og slektninger, særlig søsteren Pulcheria.

Theodosius II

Datoer styrt: 450 - 457
Område styrt: Østromerriket
Marcian var en teodosianer i kraft av ekteskapet med Pulcheria, søsteren til Theodosius II, og var en dyktig administrator som klarte å holde Østromerriket utenfor det kaoset som oppslukte Vestriket.

Marcian

Theodosius I gjorde det han var best til: å slåss

"Begge guttene viste seg å være helt utilstrekkelige i forhold til de kravene som ble stilt til dem: De to unge keiserne bidro bare til å forsterke stanken av forfall som hadde lagt seg over Roma"

Men selvfølgelig var det så mange problemer som rammet imperiet på slutten av 400-tallet, at ikke før var én krise løst, før en ny blusset opp. I 383 e.Kr. var det opprør i vest, der tronraneren Magnus Maximus hadde drept den vestlige Augustus, Gratian, og innsatt seg selv i hans sted. Det gikk fem år før Theodosius var trygg nok på sikkerheten ved østgrensen - han inngikk en fredsavtale med det aggressive Sasaniderriket for å sikre stabilitet mot rikets mest formidable fiende - til å gå til angrep på Magnus Maximus. Keiseren og tronraneren møttes i slaget ved Save i nok en konflikt som tappet imperiet for arbeidskraft i borgerkrig.
Theodosius vant, mens tronraneren aldri fikk keiserlig legitimitet gjennom seieren, men ble henrettet på en skammelig måte. Theodosius var nå de facto hersker over hele imperiet - han skulle bli den siste keiseren i både vest og øst. Etter å ha feiret en triumf i Roma 13. juni 389 e.Kr. og oppholdt seg to år i Milano, der han innsatte en marionett-Augustus i vest, vendte Theodosius tilbake til Konstantinopel i november 391 e.Kr.
Men i keiserens fravær forsøkte en annen usurpator å ta tittelen Augustus av Vesten. Det var duket for en ny periode med borgerkrig. Igjen brukte Theodosius tid på å samle styrkene sine. Blant hærførerne var en barbar ved navn Stilicho, sønn av en vandal, som hadde steget i gradene gjennom tjeneste i de romerske hærene, til han hadde oppnådd en slik anseelse at Theodosius hadde giftet bort sin egen niese til ham.
Slaget den 5. september 394 var til å begynne med katastrofalt for Theodosius og Stilicho, men de samlet mennene sine og gikk til nytt angrep dagen etter, knuste fiendens styrker og drepte usurpatoren. Kort tid etter seieren ble Theodosius syk og ført til Milano, der han døde 17. januar 395 e.Kr. Han ble 48 år gammel.
Som arvinger utnevnte han sine to sønner, Arcadius, 18 år gammel og utpekt til Augustus av øst, og Honorius, ti år gammel og Augustus av vest. Dessverre viste begge guttene seg å være helt utilstrekkelige i forhold til de kravene som ble stilt til dem i et rike som var hjemsøkt av fiender utenfra og splittelse og dekadanse innenfra: De to unge keiserne bidro bare til den overveldende stanken av forfall som hadde lagt seg over det råtnende liket av Roma.

Stilicho, som alltid var lojal, mistenkte nok at fiender konspirerte mot ham, men han gjorde likevel ikke noe forsøk på å tilrane seg tronen fra Honorius

Sønnene hans viste seg å være inkompetente, men Theodosius var likevel forutseende nok til å utnevne sin mest kompetente general, Stilicho, til formynder for Honorius. Mens Augustus av Vesten fortsatt var mindreårig, fikk Stilicho rang av magister militum, eller hærfører, og for å sikre sin posisjon giftet han bort datteren sin til Honorius. Deretter satte han i gang med å forsvare imperiet mot dets utallige fiender, både ytre og indre, med ekstraordinær styrke.
På slutten av 400-tallet var den romerske hæren en skygge av seg selv: En legion besto nå av 1 000 mann i stedet for de opprinnelige 6 000. For å kunne forsvare seg effektivt mot de mange truslene han sto overfor, måtte Stilicho flytte feltstyrkene sine raskt rundt i Vesten, og på et tidspunkt sendte han til og med en hærfører over til Afrika for å slå ned et opprør der.
Det kom barbariske angrep fra alle kanter, men de farligste var de gjentatte angrepene anført av goterkongen Alarik. Stilicho klarte å slå ham to ganger, men barbarkongen slapp unna begge gangene. Men så, i 405, feide en enorm invasjon av østgotere ned i Italia. Generalen trakk alle tilgjengelige menn inn i styrkene sine - Stilicho lovte til og med slaver frihet i bytte mot militærtjeneste - og beseiret barbarene i kamp, før han avskar dem fra forsyninger og tilintetgjorde invasjonen. Dette forsvaret av Italia hadde imidlertid etterlatt grensen mot Rhinen åpen.
I løpet av vinteren 406-07 frøs elven til. Den 31. desember 406 utnyttet en løs koalisjon av vandaler, alanere og andre stammer denne isbroen til å strømme over grensen, noe som ødela Gallia og utløste militære opprør i Britannia. Alarik utnyttet situasjonen og truet med en ny invasjon av goterne sine. Stilicho overtalte senatet til å kjøpe seg tid, bokstavelig talt. Det kostet 4000 pund gull å kjøpe Alarik fri. De rike i imperiet knurret over prisen, og hoffkomplottene, som så at Stilichos prestisje var svekket, begynte å hviske opprør i keiser Honorius' godtroende øre. Honorius, som var en svak mann, innkalte Stilicho til Ravenna, der keiseren hadde opprettet hoff i en by beskyttet av myrer, og lot generalen henrette den 22. august 408.
Et år senere slo Alarik leir utenfor Roma. Byen, som var nær ved å sulte i hjel, kjøpte ham fri igjen. Honorius, som vred seg på den ministeren som hadde hans øre, forsøkte vekselvis å bestikke, overliste og utmanøvrere Alarik, men den rasende kongen beordret sine menn til å plyndre Roma. Det var 24. august 410. Det var 800 år siden sist Roma hadde vært okkupert av fiender. Sjokket ga gjenlyd over hele verden.
Honorius klamret seg til makten i ytterligere 15 år. Men da han døde av naturlige årsaker, var Britannia, Spania og store deler av Gallia ikke lenger under romersk kontroll. Imperiet var i ferd med å bli splittet opp. Roma hadde ennå ikke falt, men det vaklet.

© Getty.

Antikk
Romersk
Religion

Romerne styrte et imperium, men de ble styrt av et panteon av guder som kontrollerte alle aspekter av livene deres

Tromerne hadde et merkelig sinn; hardnakket pragmatisme ble blandet med dypt forankret overtro. Mens imperiets legioner marsjerte over hele verden, følte folk at Romas makt ikke så mye ble støttet av deres fryktinngytende militære dyktighet som av gudenes gode vilje. Det er umulig å forstå Roma uten å kjenne til deres førkristne tro.
Romas grunnleggelsesmyte viser hvor stor vekt de la på guddommelige tegn. Da Romulus og Remus ville grunnlegge en by, avmerket de himmelen og ventet på at gudene skulle sende dem et budskap. Remus så seks ørner, men Romulus så et helt dusin, og det er derfor vi studerer "romersk" hedenskap og ikke "remansk". De gamle gudene som romerne dyrket, var alle tydelig og nært beslektet med guddommene i den greske verden. Grekernes Zevs Fader (Zeus Pater) forvandlet seg til romernes Jupiter, samtidig som han beholdt sin rolle som himmelens konge. Det finnes visse bevis for at både Zevs og Jupiter utviklet seg fra tidligere proto-indoeuropeiske guder, men andre ble absorbert inn i panteonet i historisk minne.
Italia var en gang hjemsted for mange kolonier som ble sendt ut av greske bystater. Disse holdt fast ved gudene til byene som hadde grunnlagt dem. Etter hvert som Roma utvidet sin innflytelse gjennom erobringer, ble disse byene innlemmet i den romerske verden, og gudene deres ble Romas guder. Diana, Minerva, Venus og Herkules antas alle å ha blitt romerske guder på denne måten.
Før disse tilføyelsene ble gjort, var den romerske hedenskapen påvirket av etruskernes. Etruskerne var eldre enn Roma og kontrollerte et stort landområde som grenset til Roma på 800-900-tallet fvt. Da Roma absorberte de siste etruskiske byene, hadde de for lengst tatt opp i seg mange av etruskernes religiøse skikker. Etruskerne studerte naturen for å finne tegn på gudenes instruksjoner. Haruspices var prester som brukte innvollene til offerdyr for å lese himmelens vilje. De praktisk anlagte romerne skulle fortsette å bruke denne metoden for å spå om fremtiden i århundrer fremover.
Den romerske hedendommen i sin reneste form rundt år 100 fvt. var derfor allerede en lånereligion. Selv om det fantes stolte adelsfamilier

Romerne hadde 12 hovedguder, men anerkjente mange hundre mindre og fremmede guder som makter

som så ned på "fremmede" trosretninger, måtte selv de mest hovmodige innrømme at guder for lengst var blitt importert til byen. I 217 fvt. ble Italia herjet av Hannibal og hæren hans. Mot prestenes advarsler møtte romerne Hannibal i kamp ved Trasimene-sjøen, og de led et av historiens verste nederlag. Gudene hadde tydeligvis ikke vært på Romas side. Ved å konsultere de hellige sibyllinske tekstene ble det bestemt at Roma måtte hente Venus fra Eryx, en by på Sicilia, til Roma. Romerne tilbød gudinnen en stor bestikkelse og et tempel i hjertet av Roma hvis hun bare ville flytte. Gudinnens bilde ble overført til Roma, og tilbedelsen av Venus Erycina ble innviet. Roma beseiret deretter Hannibal.
For romerne var bønn ikke en stille, kontemplativ handling som tillot fellesskap mellom den som tilbad og den som ble tilbedt. Romersk religion var performativ. Gudstjenesten var høylytt, fargerik og illeluktende. I et romersk tempel ble det sunget, malt gudebilder og ofret blodige dyr. For at gudene skulle bli tilfredsstilt, måtte de bli sett på som om de ble tilbudt noe godt av folket.
Det finnes visse bevis for at menneskeofringer en gang kan ha spilt en rolle i romersk hedenskap. En legende forteller at etter at et jordskjelv hadde åpnet en kløft i Romas forum, fryktet man at gudene var misfornøyde. For å blidgjøre gudene ble byen bedt om å ofre sin mest dyrebare gjenstand til avgrunnen. Marcus Curtius tok på seg rustningen, satte seg på hesten, hoppet ned i hullet og erklærte at tapperhet var det mest verdifulle romerne eide. Kløften lukket seg over ham, og Roma var reddet. Noen mener at gladiatorkamper opprinnelig var begravelsesritualer, der de døde krigerne ble ofret til de avdøde.
Mens det en gang var mennesker som ble ofret til gudene, var det på Romerrikets tid dyr som tok på seg byrden med å blidgjøre dem. Sauer, griser og kyr ble ofte slaktet. Offeret skulle drepes frivillig, så man forsøkte å holde det rolig før en prest bedøvet det med en hammer og skar halsen over på det. Etter ofringen ble det holdt festmåltider der gudene, i form av sine hellige bilder, var til stede. En del av offerdyret ble brent, slik at gudene kunne nyte offergaven gjennom røyken mens tilhengerne deres spiste.
Ofringene kunne være små for å velsigne en familie eller store for å redde byen. For å overleve i krigen mot Hannibal ofret Roma hvert eneste dyr som ble født den våren til Jupiter. For dem som ikke hadde råd til en okse, var det også passende å gi gudene et glass vin, en drueklase eller en honningkake. Ikke alle gudenes tjenester var store nok til å kreve en hel seremoni.
I et polyteistisk panteon er det alltid plass til en guddom til. I et romersk hjem var det gjerne en liten helligdom for de gudene som ble spesielt hedret i husholdningen. Lares Familiares og Penates var guder med en spesiell rolle i husholdningen. Penates tok seg av familien som eide hjemmet. Hver gang familien spiste middag, ble det ofret en liten porsjon til et bål for å inkludere penaten i måltidet. Lares Familiares var ikke bare ansvarlige for familien, men for alle som bodde i huset, inkludert slaver.
Noen fant antallet guder forvirrende. Augustin, et fiendtlig vitne til hedenskapet, gjorde narr av hvor små noen av de romerske gudene var. Han forteller hvordan Cardea passet på hengslene, Forculus voktet dørene og Limentinus var ansvarlig for tersklene. Augustin undret seg over hvordan det kunne ha seg at én menneskelig vakt var nok til å vokte en døråpning, når det krevdes tre guder. På mer vitale områder, som innhøstingen av korn, lister han opp ti guder som har en rolle i de ulike stadiene av avlingens utvikling og vekst.
Hedenskapens evne til å tilføre nye guder ga de romerske keiserne en unik politisk mulighet. Romerne var vant til å tilbe skikkelser som en gang hadde vært dødelige. Romulus selv skal på mystisk vis ha forsvunnet opp i himmelen. Det var til og med akseptert at noen mennesker hadde guddommelige forfedre. Aeneas, Romas grunnlegger, var sønn av Venus, og gjennom ham kunne Julius Cæsar hevde at han var etterkommer av en gudinne. Cæsar ble av noen æret som en levende gud, og et hus som ble bygget for ham på statens bekostning, var formet som et tempel. Statuer ble satt opp av Cæsar som en guddommelighet. Dessverre var ikke Julius' kropp like ugjennomtrengelig for dolker som statuene hans.
Da Cæsar ble myrdet, ble han offisielt erklært som gud. Dermed kunne hans adoptivsønn Augustus kalle seg Divi Filius - Guds sønn. Augustus selv var et navn han valgte på grunn av dets religiøse assosiasjoner. Han tillot borgere utenfor Italia å bygge templer til ære for ham, men forbød det i Roma, kanskje fordi han husket onkelens skjebne. Da sjømenn fra Alexandria tilbød ham guddommelige æresbevisninger, ble han glad. De hevdet at det var takket være ham at de kunne seile på havet i fred, drive handel og ha frihet.
Dette er den praktiske romerske definisjonen av en guddom - et vesen som er i stand til å yte tilbedere hjelp. Augustus var derfor en gud det var verdt å tilbe. Da han døde, så en senator en ørn stige opp fra likbålet, og det ble bestemt at Augustus skulle hedres også i Roma. Mange av hans etterfølgere som keiser fulgte ham opp i himmelen da de døde. Keiser Vespasian gjorde til og med narr av keiserkulten på sitt dødsleie. "Akk", sa han, "jeg frykter at jeg er i ferd med å bli en gud."
Hedenskapets fall i Roma var knyttet til keiserfamilien. Konstantin var den første keiseren som gjorde kristendommen lovlig i imperiet, og etter hvert ble hedenske symboler fjernet, blant annet statuen av Seieren i senatsbygningen. Keiser Julian (av kristne kjent som Julian den frafalne) var den siste hedenske keiseren som kom til makten etter kristendommens fremvekst, men til tross for hans forsøk på å gjenopprette tilbedelsen av Romas eldre guder ved siden av de nyere trosretningene, klarte ikke hans korte regjeringstid å gjeninnføre religiøs toleranse. Etter at han døde i kamp, angivelig med ordene "Du har vunnet, galileer", ble den romerske verden stadig mer, og til slutt utelukkende, kristen.

Mithras

På steder over hele Romerriket har man funnet merkelige monumenter under jorden. I kuppelformede huler står det statuer av en ung mann som er i ferd med å drepe en okse. Disse skulpturene er kjent som Tauroctony, og er restene av kulten til en gud kjent som Mithras.
Mithraismen var bare én av mange mysteriekulter som blomstret under Romerriket. Disse kultene var ofte importert fra utlandet og tilbød tilhengerne tilgang til hemmeligheter som var skjult for utenforstående. Noen lovet å avsløre hemmelighetene om livet etter døden. Vi vet svært lite om hva Mithras' tilhengere trodde på, men noen ledetråder finnes i templene hans.
Mithras avbildes noen ganger som født fra en klippe, mens han spiser middag med guden Sol, eller med en løvehodet figur omgitt av slanger. Det sentrale bildet i templet er alltid oksen som dreper, men vi vet ingenting om betydningen av denne handlingen. Vi vet at Mithras-tilbedere kalte seg "syndexioi" - de som håndhilser. Kanskje lå Mithras' hemmelighet i båndene som ble knyttet mellom tilhengerne. Kulten var populær blant soldater og holdt stand helt frem til 400-tallet, da den ble undertrykt som en rivaliserende tro til kristendommen.

"Bønn for en romer var ikke en stille, kontemplativ handling"

© Scazon

Tauroktonien (oksedrap) var fokus for tilbedelse i mithraismen, og var et ekko av tradisjonen med dyreofring som man finner i den romerske hedenskapen

© Enrique Íñiguez Rodríguez

Dyrene var budbringere mellom menneskene og det guddommelige, og de var sentrale i den romerske myten, som ulven som matet Romulus og Remus

© Kevin McGivern

Roma, ukjent - 394 e.Kr

Flettegjengen
Vestalinnene bar ofte håret i kompliserte fletter. Håret ble delt inn i seks seksjoner, og i hver seksjon ble det laget seks fletter som så ble viklet komplisert sammen rundt hodet. Med to eller flere slaver til å gjøre dette arbeidet tok det omtrent ti minutter hver dag, men med bare én slave kunne det ta over en halvtime.

En vestalinne

Et symbol i ull
Vittaen var et pannebånd som mange romerske kvinner brukte, men jomfruenes var laget av ull for å vise at de hadde en høyere posisjon i samfunnet. Hvis en vestalinne ble straffet for å ha brutt reglene, var det imidlertid det første hun ble fratatt. Den seremonielle versjonen av dette ble kalt en infula. Sløret de noen ganger bar, ble kalt suffibulum.

Ren som snø
Hvis du så en vestalinne ute og gikk, var hun alltid kledd i hvitt som et tegn på sin renhet. Jentene ble valgt ut når de var mellom seks og ti år gamle, og de måtte sverge sølibat i 30 år, med strenge straffer hvis de brøt sine hellige løfter - de var gift med Roma, og ethvert sidesprang med borgere ble ansett som incest, noe som kunne straffes med døden.

Den evige flammen
En vestalinnes viktigste oppgave var å sørge for at ilden i tempelet aldri gikk ut - hvis den gjorde det, ville Roma falle. Seks jenter og kvinner tjenestegjorde på skift, og hvis flammen ble slukket, ble den vestalinnen som var på vakt, avkledd og pisket av pontifex maximus avkledd og pisket av pontifex maximus, som vanligvis var keiseren.

En offersleiv
I forbindelse med ofringer eller andre religiøse seremonier ble en simpulum ofte brukt til å tappe vin eller olje fra dype beholdere som amforaer, derav det lange skaftet. Disse redskapene var ofte laget av bronse, og dekorasjonen kunne være alt fra utrolig enkel til vakkert utsmykket.

Kled deg for å imponere
Stolaen var vestalinnenes viktigste undertøy, men utenpå denne bar de en stophium av hvitt lin. Ved mange anledninger bar de også en kappe, eller palla. Disse måtte være svært enkle, ettersom de skulle vise seg frem med den største anstendighet.

Å gå ut
Vestalinnene, i likhet med resten av romerne, gikk vanligvis med en av tre typer sko: solea eller calceus, som var de vanligste, eller vottesandalen. Det var imidlertid en tydelig forskjell: Jomfruenes sko var hvite og laget av skinn fra dyr som hadde blitt ofret.

Romas tolv store

Møt gudene og gudinnene som romerne tilbad, æret og fryktet

Jupiter
Den som regjerte øverst

Over de mange andre gudene og gudinnene i det antikke romerske panteonet satt den mektige Jupiter. Med sin storslåtte trone og sitt ørnetoppspente septer var han mannen som hadde ansvaret, guddommen som skulle passe på hver eneste romerske borger.
I en religion der alle gudene hadde ansvar for noe, var Jupiters domene himmelen og alt som hørte til den. På overskyede dager var han kjent for å blåse skyene bort, og i raserianfall kunne han slå dem som gjorde ham urett, med sine tordenkuler.
Jupiters flotteste tempel lå på Kapitolhøyden og var viet til Jupiter Optimus Maximus - bokstavelig talt den beste og største. Det var hit generaler og keisere gikk i parade under sine triumfer for å vise frem byttet fra sine seiersrike felttog i og utenfor imperiet. Samtidig som han var et kongelig vesen, var han også kjent for sine seksuelle overtramp, til tross for ekteskapet med søsteren Juno. Han fant veien inn i sengene til mang en dødelig kvinne, og ble ofte far til barn som Herkules, Merkur, Bacchus og flere andre.

Bildekilde: Getty

Juno
Mer enn bare Jupiters kone

Hvis du var kvinne i antikkens Roma, og særlig hvis du var gift, var Juno din gudinne, for hun holdt øye med alle aspekter ved kvinners liv. Hun hadde til og med sin egen festival, Matronalia, den 1. mars hvert år, der mennene ga gaver til konene sine i en tid preget av fornyelse og naturens oppvåkning. I en av sine mange skikkelser fikk Juno også i oppgave å overvåke fødsler som Juno Lucina, og et tempel ble viet til denne versjonen av henne på Esquiline-høyden. Juno har det privilegium å være en av de eldste romerske gudene, som en av de tre opprinnelige - den kapitolinske triaden - sammen med sin bror og ektemann Jupiter og Minerva, som alle tre ble adoptert inn i det romerske panteon fra etruskerne. Etter hvert som århundrene gikk, vokste hennes status, og kulten hennes ble stadig større, helt til hun ble anerkjent som statens viktigste kvinnelige guddommelighet, rettmessig plassert ved siden av Jupiter.

Minerva
Krig var ikke bare et spill for menn

Neptun
Denne guden var fiskernes venn og våket over havet

Venus
Kjærlighet og moderskap falt inn under domenet amors mor

Minerva var en av den kapitolinske triaden, og var gudinne for mange aspekter av det romerske livet: visdom, medisin, handel, poesi, kunst, håndverk og krig. Det siste aspektet ved hennes guddommelighet dukket imidlertid opp over tid, og førte til at hun stadig oftere trengte seg inn på Mars' domene. Faktisk overtok hun til slutt Quinquatrus-festivalen, en fem dager lang feiring som markerte starten på hærens felttogssesong, fra sin halvbror. I tillegg til krig skulle Minerva bygge opp et rykte i hele den romerske republikken som en guddom for seier, og Pompeius innviet et tempel til henne etter sine vellykkede felttog i øst.
Minerva hadde en helligdom på Aventinerhøyden i Roma, som ble bygget i 263 eller 262 fvt. og ble et møtested for byens håndverkerlaug. Det fantes også en annen helligdom viet til henne på Caelian-høyden, og keiser Domitian, som hevdet at gudinnen beskyttet ham, bygde et tempel i hennes navn på Nerva Forum.

I antikkens Middelhavsområde var havet det raskeste transportmiddelet, og da var det viktig å ofre til havets guddom. For romerne var dette Neptun, bror av Jupiter og Pluto. Neptun var opprinnelig kjent som guden for ferskvannselver, innsjøer og bekker, men etter at det greske panteonet ble tatt i bruk på 400-300-tallet fvt. ble han uløselig knyttet til sin greske motpart, Poseidon. Han tok på seg den trehodede treforken og opptrådte ofte sammen med delfinene som hadde vært forbundet med Poseidon.
Neptun hadde også sin egen festival hver sommer, Neptunalia, som ble markert med leker. Vi vet imidlertid ikke så mye mer om denne begivenheten. Guden ble også tilbedt over hele Romas enorme territorium. Neptun var gift med en havnymfe ved navn Amfitrite og fikk sønnen Triton, som var halvt menneske, halvt fisk. Han var også far til Pegasus, den beryktede bevingede hesten.

Da Saturn kastrerte sin far og blodet hans falt i havet, steg en ny gudinne opp av havets skum: Venus. Siden hun var gudinnen med ansvar for kjærlighet, sex, skjønnhet, fruktbarhet og prostitusjon, virker det som en noe ironisk fødsel. Venus diskriminerte ikke når det gjaldt seksualpartnere - hun tok både dødelige og udødelige som elskere. I førstnevnte kategori falt Vulcan og Mars, og hun fikk mange guddommelige barn med sistnevnte, inkludert Amor. Hennes dødelige elskere var Anchises, Adonis og den sicilianske kongen Butes. Det første tempelet vi kjenner til som var viet Venus, lå på Aventinerhøyden i 295 f.Kr., og hennes rykte bare vokste, og etter hvert dukket det opp templer dedikert til Venus mor og Hjerterbytteren. Romerne sparte heller ikke på festivaler til hennes ære, med Veneralia og Vinalia Urbana, som begge ble holdt i april, etterfulgt av Vinalia Rustica i august og Venus Genetrix
i september.

Bildekilde:  Osama Shukir Muhammed Amin FRCP(Glasg)

Mars
Beskytteren og krigeren som passet på Roma

I en sivilisasjon som var bygget opp gjennom kamp og erobring, ville en krigsgud alltid stå høyt i panteonet - Mars var den andre guden etter Jupiter. Mars ble ofte modellert etter sitt greske motstykke, Ares, men han hadde noen mer romerske egenskaper som skilte ham fra den greske guden, nemlig at han var mer nøktern og dydig.
Mars ble av noen ansett for å være far til tvillingene Romulus og Remus, og han ble ofte sett på som Romas og den romerske livsstilens beskytter, som den som forsvarte den evige bys grenser og holdt fienden på avstand. Festivaler til ære for ham ble holdt i mars, som fikk navnet "Martius" etter ham, og i oktober, to måneder som avsluttet den romerske militære sesongen.
I mars ble Equirria arrangert, som sørget for at hestene hadde det bra når de var på felttog, sammen med Feriae Marti, Agonium Martiale og Tubilustrium. I oktober fant Armilustrium-festivalen sted på Aventin, der våpnene ble renset før de ble lagret for vinteren.

Diana
Hvis du går ut i skogen, ber du sannsynligvis til Diana

Det er mulig at hun var en italisk skogsgudinne før innflytelsen fra det greske panteonet, men den romerske Diana ble ganske tidlig uløselig knyttet til Artemis. Hennes domene var dyr, både ville og tamme, og jakt, men hun var også en fruktbarhetsgudinne som ble påkalt for å hjelpe til med unnfangelse og fødsel. Diana ble også sett på som en beskytter av Romas lavere klasser og slaver, og festdagen hennes - 13. august, månedens Ides - var en helligdag for de sistnevnte. I dag er det mest kjente stedet for tilbedelse av Diana den hellige lunden Diana Nemorensis, eller Diana av skogen, ved bredden av Nemi-sjøen omtrent en time utenfor Roma. Hun hadde også sitt eget tempel på Aventin i byen, der stiftelsesdokumentet til Den latinske liga, som skal ha blitt datert tilbake til 600-tallet fvt.

Merkur
Den bevingede budbringerguden

I 495 fvt. kom en ny gud til Roma. Merkur var guden til butikkeiere, reisende, varetransportører, tyver og svindlere, og det splitter nye tempelet hans på Aventinerhøyden var åpent for forretninger. Han delte det med sin mor, Maia, som også var med på festivalen hans, Mercuralia, hver 15. mai, den antatte årsdagen for tempelets innvielse. Når Merkur skulle avbildes, hentet mange inspirasjon fra hans greske motstykke, Hermes, og ga ham bevingede sandaler eller en bevinget hette. Andre ga ham en veske til å bære varene han fraktet, eller en slags tryllestav som ble brukt til å forsone konflikter. Merkur dukker ofte opp i antikkens fortellinger - i Vergils Aeneidenvar det han som minnet Aeneas om at han måtte forlate Dido for å fortsette sin reise for å grunnlegge Roma, og han dukker også opp et par ganger i Ovids Metamorfoserhvor han besøker de dødelige, slik han var kjent for å gjøre.

Vesta
En gudinne forbeholdt kvinner

På forumet i sentrum av Roma lå det et rundt tempel som inneholdt en ild. Hvis denne flammen noen gang skulle slukke, ville det bety katastrofe for Roma, så den ble overlatt til Vestas tilhengere. Hun var ildstedets gudinne - og bakernes skytsgudinne - så forbindelsen er klar. Vestas festival, Vestalia, ble holdt hvert år 7.-15. juni, og det var bare på denne tiden at kvinner kunne komme inn i den innerste helligdommen i templene hennes.
Vesta, som vanligvis ble avbildet som en kvinne drapert i stoff fra topp til tå og ofte med sitt trofaste esel ved sin side, fant veien inn i vanlige romerske hjem, der hun ofte ble avbildet på husalter sammen med Penates og Lares.
Vesta var også ekteskapsgudinnen, og det er gjennom henne at tradisjonen med at nygifte ikke går over dørterskelen har oppstått.
Å være en av Vestalinnene - en prestinne i hennes kult - ga også kvinner privilegier som å sitte på første rad i teatret i stedet for å være forvist til de bakerste plassene i salen. Livet var imidlertid ikke bare fryd og gammen for prestinnerne. Enhver som ble antatt å ha brutt kyskhetsløftet sitt, ble levende begravd; deres renhet var knyttet til Romas sikkerhet og velstand.
Vestalinnene var høyt aktet i det romerske samfunnet, men i 394 e.Kr. ble de oppløst av keiser Theodosius. Den siste yppersteprestinnen var Coelia Concordia, som gikk av samme år.

Vulcan
Ikke stå for nær en vulkan hvis denne guden blir sint

Apollon
En gresk guddom som ble romersk

Vulcan var ikke kjent for å være noen skjønnhet - faktisk hadde han vært så uattraktiv da han gråt som baby at moren hans, Juno, hadde kastet ham ned fra himmelen. Fallet førte til at han haltet resten av livet. Men i det lange løp fungerte dette ganske bra for ham - det var slik han til slutt møtte Venus, ironisk nok skjønnhetens gudinne, som deretter ble hans brud, selv om forholdet deres ikke var helt problemfritt; legenden sier at hver gang Venus hadde en affære, fikk Vulkans sinne en vulkan til å gå i utbrudd. Vulcan var ildens gud, og hans festdag var 23. august, da Vulcanalia ble feiret. Han var også gudenes smed, og på grunn av hans makt over ødeleggende ild ble templene hans vanligvis plassert utenfor byene, for sikkerhets skyld.

Noen ganger var romerske guder nærmest kopier av sine greske motstykker, og Apollon falt absolutt inn i den kategorien. Guden for blant annet solen, helbredelse og profetier var sønn av Jupiter og tvillingbror til Diana, og det første tempelet som ble viet til ham i Roma, ble bygget nær Marcellus' teater på 500-tallet f.Kr. for Apollon Medicus, eller Apollon helbrederen, da byen var herjet av pest.
Apollon hadde én ting som de fleste andre guder ikke hadde - han hadde et orakel i Delfi. Folk fra hele Middelhavsområdet kom for å søke råd hos ham gjennom hans talerør, Pythia - templets yppersteprestinne - og dette fortsatte fra den greske æraen og frem til romerne overtok kontrollen i 191 fvt.
Helligdommen ble stående gjennom hele Romerriket og beholdt sin betydning, og spesielle leker, kjent som de pythiske leker, startet på 600-tallet f.Kr. og ble holdt der i århundrer. Disse arrangementene fant sted to år etter de olympiske lekene, og inkluderte konkurranser i kunst og dans.
I 393 e.Kr. var det endelig tid for Delfis undergang. Keiser Theodosius krevde at alle hedenske helligdommer skulle stenges, og Delfis betydning forsvant sammen med de romerske gudene.

Bilde Kilde: Pompeo Batoni

Bildekilde: Augustin Pajou

Ceres
Når du samler inn innhøstingen, sørg for å sende opp en bønn til denne gudinnen

Mens de fleste guder bare kom for å hjelpe de dødelige hvis de anså dem som spesielle eller verdige, viste Ceres ingen favorisering. Hver dag pleide gudinnen for jordbruk og korn å gi næring til menneskene, og hun lærte dem hvordan de skulle dyrke, konservere og tilberede korn og mais. Hun var snill og velvillig, klar til å hjelpe alle som ba om det, i motsetning til sin bror Jupiter, og dette ga opphav til et idiom - "egnet for Ceres" betydde at noe var strålende eller fantastisk.
Ceres hadde et tempel på Aventinerhøyden i Roma, og hun hadde også en festival, Cerealia, som ble holdt den 19. april hvert år. Dette tempelet, som ble bygget rundt 496 fvt., ble imidlertid utsatt for omfattende brannskader i år 31 fvt. Keiser Augustus visste hvor viktig det var, og sørget for at det ble gjenoppbygd. Det ble et religiøst og politisk sentrum for de lavere klassene, og det ble til og med kjent for de praktfulle kunstverkene som var utstilt der.

Bilde Kilde: Belmonte77

Spiseguddommer og ånder i spisekammeret

Guder, templer og husånder; hvordan så egentlig religionen ut i romernes hverdag?

Selv om det kan virke underlig for oss i dag, var religionen av største betydning for innbyggerne i antikkens Roma, og den utgjorde en integrert og viktig del av hverdagen. Gudene styrte alt som skjedde med enkeltmennesker og nasjonen som helhet, og disse ofte ustabile gudenes handlinger ble brukt til å forklare både gode og dårlige hendelser. Det er derfor ikke overraskende at romerne brukte mye tid og energi på religiøs praksis - fra slaver til keisere og alle andre.
Roma som helhet kunne smykke seg med en høy grad av kollektiv fromhet, og mente at dette, kombinert med et talent for å blidgjøre gudene og holde dem på sin side, var årsaken til det stadig ekspanderende imperiets store suksesser. Siden det var et polyteistisk samfunn fra starten av, var det mange guder og gudinner som skulle holdes fornøyde, og mye hardt arbeid måtte til for å opprettholde status quo. Konsekvensene av å gjøre gudene sinte og miste deres gunst var ikke noe en enkeltperson eller Roma kunne tenke på. Så hvordan gikk de frem for å holde denne skjøre balansen?
Siden religionen gjennomsyret alle aspekter av dagliglivet i antikkens Roma, er det logisk at religionsutøvelsen begynte i det vitale senteret for romersk kultur og erfaring: familien. Den private tilbedelsen i hjemmet var derfor grunnlaget for alt romersk religiøst liv, og den pietas eller fromhet som bidro kollektivt til imperiets velvære, hadde sine røtter i den private religiøse andakten i hver enkelt familie.
Hver husholdning hadde sin egen helligdom, viet til gudene som var viktige for dem som

Bevis på romersk religion finnes fortsatt i Storbritannia i dag: St Paul's Cathedral ble bygget på stedet der det lå et tempel for Diana

"Religiøsitet begynte i det vitale sentrum av romersk kultur og erfaring: familien"

Saturntempelet ruver majestetisk over forumet i Roma, som noen mener er den vestlige sivilisasjonens fødested

Romersk husholdningshelligdom eller lararium fra byhuset til brødrene Vettii, funnet i ruinene av Pompeii

Alter fra Vespasians tempel i Pompeii. Alteret på forsiden av tempelet var midtpunktet for ritualene under høytidene

levde der. Gudene var langt fra fjerne skikkelser for romerne, men var et høyst reelt og nærværende innslag i dagliglivet. Husets overhode var ansvarlig for å lede og veilede ritualene som fant sted, og hadde rollen som en prest i hjemmet. Gudefigurer ble plassert på skrinet, og ved spesielle anledninger ble det holdt hellige måltider i gudens navn. Man trodde at guden faktisk deltok i måltidet og ble behandlet som en æresgjest, med dekket bord og mat satt frem for dem.
Det var ikke bare gudene som påvirket dagliglivet; særlig i familiens private sfære var det stedets og hjemmets ånder som var av størst betydning. Disse åndene var nært knyttet til husholdningen og familien, og det var avgjørende for en harmonisk tilværelse at man husket å gi dem den ære og anerkjennelse som var nødvendig. Det fantes ulike typer ånder i et hjem: lares var enten stedets ånder eller ånder fra forfedre som hadde dødd; figurer av disse ble plassert i et skap i hjemmet, og man trodde at de sørget for at familien hadde det bra så lenge de ble holdt lykkelige, og de ble ofte med familien til måltidene. Penates eller panes (bokstavelig talt spiskammersånder) var en annen viktig ånd for hjemmet, og sørget for at maten forble god og rikholdig hele året. Det fantes også mindre positive ånder som kunne være til stede i huset, for eksempel lemures, som var ondskapsfulle ånder kjent for å plage et hjem, og det ble antatt at lares kunne bli denne typen ånder hvis de følte seg forurettet over at de ikke hadde fått den respekten som tilkom dem.
Den andre formen for observans som var av vital betydning i det romerske religiøse livet, var offentlige religiøse ritualer. Dette tok mange former, og i motsetning til den religiøse tilbedelsen i hjemmet var den offentlige tilbedelsen i keiserriket en langt mer kontrollert og formell affære, som fant sted i spesialbygde templer som gjenspeilte Romas og gudenes herlighet. Hver by hadde minst ett tempel, mens Roma selv hadde mange, inkludert Jupiter-, Vesta-, Castor- og Pollux- og Vespasian-templene. I templene ble de 12 viktigste gudene og gudinnene i det romerske panteonet tilbedt, sammen med andre som ble ansett som viktige, som Janus, Flora og Pluto. Templenes plassering understreket betydningen av religiøs observans i det romerske livet, og de lå på prominente steder som forumet og i nærheten av de store veiene.
I hvert tempel var bildet av guden eller gudinnen som det var viet til, plassert i hovedrommet, eller cella. Noen templer ble brukt til å tilbe flere guder, og i så fall hadde hver gud en egen cella dedikert i hans eller hennes navn, med et bilde av den aktuelle guden. Man trodde at guden som tempelet var viet til, faktisk bodde i tempelet, og at cellaen var et levende sted for guden, snarere enn et rent symbolsk sted. Hvilket tempel eller helligdom man ba ved, avhang av hva man ba om: De som ba om noe som hadde med krig eller kamp å gjøre, oppsøkte for eksempel et Mars-tempel, mens de som ba om noe som hadde med

En ny vestalinne blir innviet i Vestatempelet foran den evige flammen

Etter Augustus' regjeringstid fikk avdøde keisere guddommelig status og ble tilbedt sammen med andre guder

"Den offentlige gudsdyrkelsen i imperiet var en langt mer kontrollert og formell affære, som fant sted i spesialbygde templer."

På tide å feire
Folk i antikkens Roma elsket sine festdager; her er bare et utvalg av de mange festdagene som ble feiret i løpet av året

LupercaliaEn feiring av fruktbarhet
Ble holdt den 15. februar. Hunder og geiter ble ofret i Romulus' og Remus' hule, og to lag med gutter iført geiteskinn ble smurt inn med blodet. Deretter løp guttene en bestemt rute med geiteskinnstrimler og pisket tilskuerne underveis. Kvinner som håpet å bli gravide, plasserte seg langs ruten slik at de kunne bli pisket når løperne passerte.
CompitaliaFor å hedre lares compitales, husguddommer ved veikryssene
En av de viktigste romerske høytidene, som fant sted over tre bevegelige dager i slutten av desember eller begynnelsen av januar. Det ble lagt igjen offergaver ved veikryssene, og slavene kunne gjøre hva de ville på disse dagene. Trefigurer ble plassert på dørstokker for å blidgjøre larene og be dem om å skåne dem som befant seg innenfor.
ConsualiaFesten til Consus, kornkammerguden
I august ble de første fruktene av innhøstingen ofret til Consus på hans nyrengjorte alter, ledet av Pontifex Maximus og vestalinnene. Det ble arrangert vognløp og leker til ære for Consus, og arbeidsdyrene fikk fri.
Feriae AncillarumFesten for de tjenende kvinnene
Denne festen, som skal ha blitt holdt 7. juli, er et minne om da romerne slo den latinske hæren ved hjelp av en tjenestejente ved navn Philotis og et brennende fikentre. Til minne om dette kledde de kvinnelige slavene i Roma seg i sine fineste klær og angrep frie menn med fikentregrener.

Marmorfragment som viser forberedelsen av et offer, datert til det 2. århundre e.Kr

Utenfor Pantheon i Roma. En offerseremoni og prosesjon finner sted, der okser, sauer og griser slaktes ca. 200 e.Kr

Å gjøre et offer

Ofring var en viktig del av den romerske religionsutøvelsen, særlig i det storslåtte skuespillet under den offentlige gudstjenesten i Roma. Dyr var det viktigste valget, og ulike dyr ble ofret til ulike guder; en kvige var nok for Jupiter, men den grådige Mars ville ha en sau, en gris og en okse før han gikk med på å forhandle med dødelige.
Hele offerprosessen var svært kompleks. Etter bønn, deling av vin og et langvarig ritual ble dyret drept og flådd. Deretter ble dyret åpnet, innvollene inspisert og spådommer gjort. Deler av dyret ble satt til side for gudene, før resten ble tilberedt og servert til de fremmøtte.
Selv om det ofte var tilfellet, trengte ikke ofringen nødvendigvis å innebære at dyret døde; det eneste kravet var at det var et levende dyr, og derfor kunne vin, ost, frukt eller til og med brødsmuler brukes i stedet. I det første århundret f.Kr. ble det vedtatt en lov som forbød ofring av mennesker, noe som tyder på at slike ofringer hadde blitt utført før.

som ønsket hjelp med kjærlighets- eller hjertesaker, oppsøkte et tempel viet Venus. Til tross for tempelets storslåtte omgivelser foregikk de religiøse seremoniene og ofringene faktisk utenfor. Forsiden av tempelbygningen var fremhevet med søyler og søyler for å gjenspeile dette og trekke oppmerksomheten mot midtpunktet ved alteret, der handlingen fant sted.
Fordi det var så viktig at religiøse ritualer og seremonier ble utført på riktig måte, ble det offentlige religiøse livet i Roma ivaretatt av de viktige prestene. Prestene hadde mange roller, blant annet å lede ritualer og prosesjoner, utføre ofringer, tolke varsler og erklære høytidsdager. Det fantes ulike typer prester med ulike funksjoner og ansvarsområder, og det fantes fire store prestekollegier, der pontiffene var de viktigste og mest innflytelsesrike.
Forholdet mellom romerne og gudene deres var komplekst, men i bunn og grunn var det et forhold som bygde på en rekke forhandlinger eller byttehandler. Den som tilbad gudene, ba om noe fra dem, og lovte noe i gjengjeld hvis gudene gjorde det man ba om. For å gjøre avtalen bedre, kunne man gi ofringer - kanskje av vin eller mat - eller utføre et offer i gudens navn for å oppmuntre til et gunstig utfall. Bønn var svært viktig, både i privat og offentlig tilbedelse, og ritualer eller ofringer som ikke ble ledsaget av bønn, ble ikke ansett for å være effektive. Bønn alene kunne imidlertid gi resultater, og gjorde det også.
Alle deltok i det religiøse livet i imperiet, også de som vanligvis ble ansett for å ha lavere sosial status, som slaver og kvinner. Faktisk var det noen seremonier som bare kvinner kunne utføre, og Romas vestalinner er berømte i minnet selv i dag. Kvinner utførte ikke dyreofringer, og deres rolle i det offentlige religiøse livet var generelt begrenset.
Romerne hadde mange dager med religiøs betydning, og på enkelte tidspunkter i imperiets historie var det flere hellige dager i kalenderen enn ikke-hellige dager. Noen av disse varte bare noen få timer, mens andre - som Saturnalia-festivalen - kunne vare i nesten en hel uke. Hver gud hadde også en egen dag, og disse var ofte helligdager.
I tillegg til den "offisielle" religionen i imperiet fantes det flere andre kulter og religioner som eksisterte ved siden av. En av disse var keiserkulten, som dyrket og guddommeliggjorde keiserens person. Det fantes også "mysteriereligioner" som ble importert fra områder som romerne hadde erobret, som for eksempel Mithras-kulten. Kristendommen var selvfølgelig den mest innflytelsesrike og utbredte av disse fremmede kultene og religionene, og den ble keiserrikets offisielle statsreligion på 400-tallet e.Kr. og gjorde slutt på den gamle gudereligionen - i hvert fall formelt settForbrytelse og straffReligionen gjennomsyret alle aspekter av det romerske livet, og håndteringen av lovbrytere var intet unntak. Forræderi ble ansett som en trussel og en direkte krenkelse av ordenen, både den sosiale og den religiøse, og ble derfor behandlet som en religiøs forbrytelse. Hvis gjerningsmannen ble funnet skyldig, risikerte han henrettelse, ofte i form av et offer til Ceres eller en annen gud i underverdenen. Forræderi kunne ta mange former, og den som flyttet grensesteiner, svindlet kunder, begikk brannstiftelse eller fadermord - drap på sin far - gjorde seg ikke bare skyldig i en forbrytelse, men i å fornærme gudene.
Å holde ord var også av stor betydning, og en ed ble ansett som en avtale mellom den som avla eden, og den eller de gudene han sverget til. Hvis eden ble brutt, var det en svært alvorlig forbrytelse, og personen stilte seg i praksis utenfor samfunnet og var dermed prisgitt gudenes nåde. Hvis noen drepte edsbryteren, ble de ikke ansett som skyldige i mord - i stedet ble det tolket som at gudene straffet personen for å ha brutt kontrakten de hadde inngått med dem. Den hellige loven fastslo at både slaver som begikk tyveri og menn som avga falskt vitnesbyrd, skulle kastes ned fra den tarpeiske klippen. Å plukke avlinger som ikke var ens egne i ly av natten, ble straffet med døden og ofring til Ceres. Prester var ikke immune, og de som ikke oppfylte sine plikter og ble ansett som underlegne, kunne bli straffet av pontiffene.

Votiv med motiv av en mor og et barn, funnet på Augustus' forum i Roma

"Templer kunne bygges som en takk til gudene etter en triumf, eller som en handel for å garantere suksess."

Prestene var avgjørende for imperiets religiøse velferd.her er noen av de mange typene

Statue av krigsguden Mars: festivaler viet til denne guden dominerte mars måned, som tok navnet hans

Rex Sacorum
Deres opprinnelige formål var å erstatte den religiøse rollen som kongene i Roma tidligere hadde hatt med den romerske republikkens begynnelse, ordet rex en påminnelse om opprinnelsen til deres posisjon. Disse prestene kunne ikke inneha offentlige embeter, og de ble utestengt fra senatet i et forsøk på å begrense deres makt. Senere var de ansvarlige for å erklære de mange religiøse høytidene på kalenderen.

Quindecimviri
Quindecimviri hadde den viktige oppgaven med å vokte de sibyllinske bøkene, som inneholdt profetier om rikets skjebne og ble konsultert i viktige øyeblikk for å se hva som måtte gjøres. De var også ansvarlige for å slå sammen alle guder av utenlandsk opprinnelse som ble adoptert av Roma.

Pontiffer
Denne gruppen ble ledet av Pontifex Maximus, en stilling som med tiden ble til paven, og utførte de offentlige ritualene og seremoniene i det daglige. De var de generelle overvåkerne av offentlige ritualer. De var det mest anerkjente av de fire store prestekollegiene, og de utnevnte også medlemmer til de andre presteskapene.

Augurer
Augurene var ansvarlige for spådomskunst ved å tolke fuglenes flyvebaner, og de hadde også ansvaret for å avgjøre om utfallet av en handling ville bli positivt eller dømt til å mislykkes i alle livets aspekter, fra kamp til handel og religion. Augurene tolket innvollene til ofrede dyr og var ansvarlige for å fastslå gudenes ønsker, slik at folk kunne handle deretter.

Flaminer
Disse prestene var dedikert til en bestemt gud eller gudinne, og hadde ansvaret for å ta vare på tempelet til guden de representerte. Den viktigste av flaminer var Jupiters (flamen dialis), Mars (flamen martialis) og Quirinus (flamen quirinalis). Noen mener at de var de eldste av de romerske prestene, og flamines hadde en tendens til å holde sin stilling for livet.

© Getty

Ryggraden
I løpet av århundrene slo den egyptiske sivilisasjonen seg gradvis ned langs bredden av Nilens siste 1300 km. Gårdsbruk dominerte landskapet rundt Nilens bredder, og vannet var det viktigste kommunikasjonsmiddelet. Til daglige gjøremål ble det brukt små kanoer, men til handel eller persontransport ble det brukt sterke seilbåter.

Gudenes tempel

Pantheon er en av antikkens mest varige konstruksjoner, en bygning som er gudene verdig og som trosser fantasien

Construert mellom 118 og 125 E.KR av keiser Hadrian, var det romerske Pantheon et polyteistisk tempel dedikert til alle gudene i det hedenske Roma, og består av en sirkulær bygning under en hvelvet betongkuppel med en rund åpning (oculus) i midten. Det ble bygget som erstatning for det opprinnelige Pantheon, som ble oppført i 27 f.KrE av Agrippa, keiser Augustus' høyre hånd, og som brant ned under den store brannen i 80 CE. Det ble deretter gjenoppbygd av keiser Domitian, men led samme skjebne som originalen da det ble truffet av lynet i 110 E.KR. Hadrian tegnet Pantheonogdet står fortsatt i dag, og det er et populært innslag i Roma, besøkt av millioner av turister hvert år.
Ten spesielle effekten av bygningens design er at solen ved middagstid på jevndøgn skinner ned gjennom oculus i en slik vinkel at den passerer gjennom et gitter over den lukkede døren og lyser opp gårdsplassen på forsiden. Romerne feiret den 21. april som byens grunnleggelsesdato, og det var litt av et syn å se emperoren ved inngangen til Pantheon, badet i lys som kom innenfra, var litt av et syn.
I 609 E.KRble Pantheon gitt i gave til Pope Bonifatius IV av den bysantinske emperor Phocas, og det var det første hedenske tempelet som ble omgjort til en kirke. Dedikert til jomfru Maria og alle martyrene, og det faktum at Pantheon var i kontinuerlig bruk gjennom hele middelalderen, reddet det utvilsomt fra å bli ødelagt.

Inne i Pantheon
Fra materialene som ble brukt til å bygge det, til det multifunksjonelle oculus på toppen - alt ved Pantheon forbløffer

Av alle de bevarte bygningsverkene i antikkens Roma er det Pantheon som vekker mest forbløffelse, takket være sin fantastiske konstruksjon. Den enorme kuppelen, som åpnes på toppen av en oculus som slipper inn dagslys, var en ren romersk oppfinnelse laget av formbar betong over en treramme. Den dag i dag er den verdens største kuppel av uarmert betong. Kuppelen har en diameter på 43,30 meter og står i perfekt forhold til tempelet, ettersom avstanden fra gulvet til toppen av kuppelen er nøyaktig den samme som diameteren.
Kuppelens indre skulle symbolisere himmelens hvelv, og oculus på toppen av kuppelen er den eneste naturlige lyskilden i bygningen, bortsett fra døråpningen. I løpet av dagen beveger lyset som passerer gjennom oculus seg rundt i tempelet som et omvendt solur, og denne åpningen sørger også for ventilasjon i bygningen. Under kraftig uvær leder det svakt skrånende gulvet regnvannet ned i et sirlig dreneringssystem under.

Pantheon ligger på Piazza Della Rotunda i Roma og bæres av 16 korintiske søyler

Mytologiens jomfruer

For romerske kvinner var mytologiens fortellinger ikke bare legender, men også rettesnorer for hvordan de skulle oppføre seg i sitt eget liv

Wa Roma ble grunnlagt, hadde det ikke sin egen rike historie eller mytologi, slik nasjonene rundt det hadde, så det romerske folket ble tvunget til å skape sin egen med myter og sagn lånt fra sine greske naboer. Med tiden fikk den romerske mytologien sitt eget liv og ble en sentral del av livet i imperiet. Hver by hadde en skytsguddom, og det ble opprettet templer i deres navn og ritualer og festivaler for å feire dem. Selv om kvinner ikke var likestilt med menn i dagliglivet, ble de like mye tilbedt og æret i gudenes verden.
I den greske myten ble kvinnen skapt som en skapning underordnet mannen, og hun blir til og med omtalt som en bærer av sorg og laster. Det samme kan imidlertid ikke sies om den romerske mytologien; her skilles det ikke mellom mann og kvinne - selv den første skapningen som ble skapt, er ikke gitt et bestemt kjønn. Den romerske myten syntes å forstå at mannen ikke er helt atskilt fra kvinnen, og at de ikke er forskjellige raser, men at de må samarbeide for å forene sine krefter til beste for nasjonen.
Romerske gudinner kom til å representere noen av idealene for kvinnelighet i imperiet: Venus var gudinnen for fruktbarhet, skjønnhet og sex. For romerne symboliserte Venus den kvinnelige, ettergivende, vannrike naturen. Men i stedet for å representere svakhet ble Venus fremstilt som det avgjørende motstykket til den aktive, brennende mannlige guden Mars. Sammen arbeidet de to figurene, mann og kvinne, i samklang for å skape harmoni, styrke og stabilitet. Selv Minerva, som ble sett på som en kampgudinne, ble ofte avbildet i sorg over de døde, i stedet for å stå seirende over fiendens lik. Juno, gudenes dronning, var gudinne for ekteskap og barnefødsler - og disse to aspektene ved livet ble sett på som så viktige at hun ble gjort til skytsgud for selve byen Roma. Igjen og igjen dyrket og æret romerne typiske kvinneskikkelser, i erkjennelsen av hvor vitale og viktige de feminine egenskapene de representerte, var for imperiet som helhet.
For kvinnene i Roma fungerte disse gudinnene og kvinneskikkelsene fra myter og legender som symboler på hva de skulle strekke seg etter, men også på hva de skulle unngå. Statuene av dem var utstilt over hele byen, festivaler ble feiret i deres navn, og historiene deres ble fortalt om og om igjen, og kvinnene i Roma ble gang på gang fortalt hvilke sider ved disse figurene de burde gjenskape i seg selv. Disse idealene var ikke skjulte eller subtile, men over alt rundt dem fra det øyeblikket de ble født.
Selv om kvinner i antikkens Roma ble betraktet som borgere, var deres makt i forhold til staten begrenset. De kunne ikke inneha embeter, og de

Et av Venus' mange symboler er myrten, en blomst som anses som et kraftig afrodisiakum

Venus

Venus, kjærlighetens og seksualitetens gudinne, er kanskje den mest kjente klassiske gudinnen av dem alle, og har blitt avbildet i mange former opp gjennom historien - i kunst, operaer, rockemusikk, tegneserier for barn og til og med fått en planet oppkalt etter seg. Venus er et avslørende eksempel på hvor sterkt den romerske mytologien er forankret i menneskets historie.

"Disse gudinnene fungerte som symboler for hva man skulle strekke seg etter, og også for hva man skulle unngå"

I likhet med mange andre romerske guder og gudinner ble Venus tilpasset sin greske motpart, Afrodite

Romas mest ikoniske kvinner

Den romerske mytologien var full av sterke og ikoniske kvinner, som ble tilbedt for ulike egenskaper i det romerske samfunnet

Bellona
Krigsgudinnen Bellona avbildes ofte kledd i militære klær, med hjelm og våpen. Hennes tempel ble brukt av det romerske senatet som et sted der man diskuterte utenlandsk krig, og det var herfra krigsåpningen offisielt ble erklært.

Venus
Venus var gudinnen for kjærlighet, skjønnhet, sex og begjær. I den romerske myten blir hun sett på som det romerske folkets mor, og dermed ble hun en sentral skikkelse i romernes liv. Hun var så høyt ansett at Julius Cæsar selv hevdet at han nedstammet fra henne.

Juno
Juno var gift med Jupiter, kongen og den mest fremtredende av alle de romerske gudene, og fungerte som beskytter av kvinnene i Roma. Hun ble også sett på som Romerrikets skytsgudinne. Det var mange festivaler rundt Juno, og de ble for det meste feiret av kvinnene i Roma.

Minerva
Minerva var jomfru og datter av Jupiter, og ble tilbedt som gudinne for kunst, musikk, poesi og visdom. Etter hvert utviklet Minervas rolle seg til å bli en krigsgudinne, og hun ble tilbedt før et slag.

Diana
Diana var gudinne for jakten, månen og fødsler, men hun var også en jomfrugudinne og en svært fremtredende kvinneskikkelse i antikkens Roma. Hun var en av de eldste og lengst dyrkede gudinnene, nesten like gammel som byen selv. Diana var også en gudinne for slaver, og de av lavere klasse kunne søke tilflukt i templene hennes.

kunne ikke stemme. Flere av de fremste eksemplene brukte imidlertid sin egen list og intelligens til å påvirke bak kulissene, men de store detaljene om romerske kvinner er fraværende i historiebøkene. Vi kjenner mange av navnene deres, men de er kjent som koner, søstre og døtre - ikke som personer eller individer i sin egen rett. For kvinner i Roma var forventningen at de skulle bli hustru og mor, og denne forventningen manifesterte seg i de mytene og legendene som var så fremtredende i romersk liv og tro.
Den kanskje mest fremtredende myten om kvinnens plass i det romerske samfunnet er fortellingen om voldtekten av sabinerkvinnene. Fortellingen handler om at da Romulus grunnla Roma, var byen sterk og velstående, og den fryktet ikke andre stammer, ettersom de lett kunne beseires av Romas mektige tropper.
Men Roma sto overfor en krise: byen opplevde mangel på kvinner. Etter å ha mislyktes i å danne allianser med nærliggende stammer, gikk Romulus til mer ekstreme handlinger. Han inviterte nabostammen sabinerne inn i byen for å feire Consualia-festivalen. Da Romulus ga signal, grep de romerske mennene sabinerjomfruene og førte dem bort. Roma hadde handlet for å danne en allianse, men sabinerne var forståelig nok ikke fornøyd.
Det brøt ut krig mellom de to stammene, men sabinerkvinnene, som hadde påtatt seg rollen som romerske hustruer, var fortvilet. I et av slagene stormet kvinnene frem og stilte seg mellom de to stammene og bønnfalt dem om å slutte å slåss. ektemennene, brødrene og fedrene ble rørt av kvinnenes ord og bestemte seg for å slutte fred.
Dette er ikke en advarende historie, men en historie som understreker hvor viktig kvinnene ble ansett. Det var de som forente de to stridende stammene, det var de som satte en stopper for blodsutgytelsen, og til syvende og sist er det kvinnene som skaper fred. Fortellingen understreker hvor viktige de er for å danne allianser og vokse seg sterkere som nasjon. Kvinnene ble ført bort mot sin vilje, men de aksepterte sin skjebne og omfavnet sine roller som hustruer og mødre. Det sendte et klart budskap til enhver ung jente som fikk historien fortalt - din rolle er å bidra til å styrke Roma gjennom ekteskap og allianser, du er et redskap for å forene to sterke familier, og selv om det kan virke passivt, er din rolle svært viktig.
En annen legende som understreker viktigheten av kvinnens rolle som hustru og mor, er historien om Romulus og Remus. I denne berømte fortellingen om grunnleggeren av Roma er ulven en fremtredende kvinneskikkelse. Etter at barna er blitt kastet i Tiberen, blir de reddet av en hunnulv som ammer dem. Dette bildet av ulven som ammer tvillingguttene, ble et svært viktig og sentralt bilde på hele nasjonen, som ble vist på statuer og mynter. Romulus grunnlegger byen og feires som en helt, men selv om hunulven spiller en relativt liten rolle, ble hun hyllet og æret i stor grad.
Budskapet til romerske kvinner som vokste opp med denne historien, og som sannsynligvis ble bombardert med dette bildet hver dag, var at selv om du ikke ville bli en helt eller leder, var ditt bidrag til å føde og ta vare på barn som en dag skulle bli det, like viktig. Fortellingen gir et liv som mor verdi, for uten ulvehunnen ville ikke Roma eksistert.
Ikke alle myter behandlet sine kvinneskikkelser med like stor sympati. Mange myter brukte frykt og straff som en advarsel til kvinner om hvordan de skulle oppføre seg. Selv om Herkules' arbeid opprinnelig var en gresk fortelling, fant den også veien inn i den romerske mytologien. Historien om amasonene, en rase av krigerkvinner som levde isolert fra menn, er en sterk advarsel til alle kvinner som ønsker å bli selvstendige. Da Herkules ba om å få låne dronningens belte, ble dronningen forelsket i ham og gikk med på å gi ham det. De andre amasonene trodde imidlertid at Herkules truet dronningen deres og gikk til angrep på ham. Herkules grep dronningen, drepte henne, tok beltet og stakk av. Denne advarende fortellingen viser dårskapen hos kvinner som tror at de kan overleve uten menn, og at uansett hvor sterke de tror de er alene, kan de likevel bli overlistet og beseiret av mannen. Nok en gang forteller denne fortellingen kvinner at deres plass i samfunnet bør være i harmoni med menn.
Disse advarende fortellingene om kvinner som ikke oppfylte sin forventede rolle i samfunnet, begynte i tidlig alder. Lenge før Shakespeare skrev Romeo og Julieskrev Ovid myten om Pyramus og Thisbe. I likhet med Romeo og Julievar Pyramus og Thisbe et kjærlighetspar som ble forbudt å være sammen av sine rivaliserende foreldre. De bestemmer seg for å møtes i all hemmelighet, men Thisbe får øye på en løvinne og flykter fra stedet, mens hun legger fra seg sløret. Pyramus finner sløret, antar det verste og tar livet av seg. Thisbe finner ham, og i sin fortvilelse gjør hun ham selskap i døden. Denne tragiske fortellingen ble ikke sett på som en romanse, men snarere som en advarsel til alle unge romerske jenter som ville følge hjertet sitt. Den lærte dem en viktig lekse om å lytte til foreldrenes ønsker, ellers risikerte de hjertesorg og i ytterste konsekvens døden.
Romantikk ble sjelden omtalt i et positivt lys i den romerske myten; den var villedende og farlig, særlig for unge kvinner. To av de mest berømte elskende i gresk og romersk mytologi er Paris og Helena, og deres forhold forårsaket den trojanske krigen. Den romerske mytologien var full av romantikk, men den gikk nesten uten unntak hånd i hånd med tragedier. Kvinner ble, i likhet med menn, ikke oppfordret til å gi etter for sine lyster, men i stedet samarbeide for nasjonens styrke.

Vestalinnene hadde til oppgave å holde den hellige ilden brennende på gudinnens alter

Juno var en del av den kapitolinske triaden, sammen med Jupiter og Minerva. Det var svært uvanlig å ha to kvinnelige guder og én mannlig i en trio

Angerona var en mindre kjent gudinne, kjent for å lindre menneskers lidelser og sorger, og ble sett på som en beskytter av Roma

Ceres og Proserpina utviklet seg til en "mor og jomfru"-kult, og ble promotert til kvinner av religiøse autoriteter

Bellona ble fremstilt som krigsguden Mars' gemalinne, og de to er ofte avbildet i arbeid og kamp sammen

Selv om voldtekten av sabinerkvinnene høres brutal ut, var det ikke en offerhistorie, men en fortelling om kvinners styrke og betydning

Jomfruers hellige renhet

Hvordan vestalinnene ble noen av de viktigste i Roma

On av de mest fremtredende temaene i romersk mytologi var jomfruelighet. Flere av de mest fremtredende gudinnene ble hyllet som 'virgin goddinner'. Diana, gudinnen for jakten, månen og, og merkelig nok fødselen, var en jomfruelig gudinne. Hun var forbundet med alt som er lyst, æret og knyttet til den himmelske verden. På denne måten er det tydelig å se at i Ai det gamle Roma ble jomfrudommen sett på som noe som skulle holdes hellig.
Sammen med Diana utgjorde Minerva og Vesta de tre jomfrugudinnene. Minerva var visdommens og kunstens gudinne, mens Vesta hadde ansvarlig for ildstedet, hjemmet og familien. Disse tre gudinnene var svært populære og fremtredende i det romerske livet. Det er interessant å legge merke til hvor mange høye-rangert gudinner var jomfruer, noe som indikerer hvor høyt hvor høyt verdsatt og hellig jomfrudommen, og kvinnene som innehadde den, ble ansett.
Jomfrudommen ble plassert på en så høy piedestal av hellighet og nærmest guddommelighet at vestalinnene ble skapt i Vestas navn. Disse prestinnene hadde ansvaret for å dyrke den hellige ilden som brant i Vestas templer, og avla et kyskhetsløfte som frigjorde dem fra den vanlige forventningen om å føde barn og gifte seg. Fordi vestalinnene var kyske, ble de sett på som de eneste som var hellige nok til å utføre en rekke rettigheter og tjenester som selv deres mannlige overordnede ikke kunne utføre. Man mente at disse ritualene ble utført på vegne av det romerske folket, og derfor ble de feiret og hyllet som en viktig del av Romas styrke og stabilitet.
Deres jomfruelighet var så høyt ansett at enhver dødsdømt fange som så en vestalinne på vei til henrettelsen, ble benådet umiddelbart. Til forskjell fra alle andre kvinner kunne de eie eiendom, stemme og testamentere. Jomfrudommen ble hyllet som det nærmeste man kom guddommelighet på jorden. Straffen for en vestalinne som brøt kyskhetsløftet, var døden ved levende begravelse.
I romersk mytologi er det mange eksempler på jomfrudommens betydning. I historien om Romulus og Remus var det en vestalinne, Rhea Silver, som etter å ha blitt voldtatt av Mars, fødte Romas grunnleggere. I historien om Proserpina fremstilles Ceres' og Jupiters jomfrudatter først som den typiske idealistiske, uskyldige jomfruen som samler blomster og leker med nymfer. Men så blir hun bortført av underverdenens gud Pluto, voldtatt og dratt ned i underverdenen for å gjøre henne til sin dronning. Nymfene gråter over tapet av sin skjønne jomfru, og Ceres, som er rasende over kidnappingen av datteren sin, skaper ørkenen.
I den greske versjonen av samme fortelling danner Hades og Persefone et mektig par, men i den romerske myten fremstilles Proserpina som et mer ufrivillig offer. Jupiter lurer henne til å spise seks granateplefrø, noe som tvinger henne til å vende tilbake til ham seks måneder i året. Denne historien ble brukt til å forklare årstidsskiftene, der våren indikerer gleden over Proserpinas hjemkomst, mens vinteren viser en ufruktbar verden når hun må vende tilbake til sin fangevokter. Tapet av jomfrudommen er en avskyelig forbrytelse, som hele jorden lider under.
Det er lett å forstå hvorfor romerne kan ha holdt jomfrudommen i et så hellig lys. I Roma ble kvinner fortsatt betraktet som mannens eiendom, og ved å sørge for at kvinner forble jomfruer før ekteskapet, kunne de bekrefte farskapet til barna deres. Ved å gjøre jomfrudommen til en så hellig rettighet la man press på unge jenter til å holde seg unna sex før ekteskapet og graviditet før ekteskapet. Kyske kvinner sikret ekteskap mellom husene, og dermed videreføring av slekter. Jomfruelige kvinner kunne vise selvbeherskelse og vise at de kunne følge reglene, noe som gjorde enhver av disse kvinnene til et attraktivt valg for en velstående ektemann.

En plate fra det 1. århundre fvt. fra Hildesheims sølvskatt som forestiller gudinnen Athena

Innvielsen av en ny Vestalinne som vist i Ofringen av Vestal

Retningslinjer for skjønnhet

Skjønnhetsnormer for romerske kvinner kommer tydelig frem i avbildninger av gudinner

Det engleaktige utseendet
Det ble ikke sett på som attraktivt å ha solbrun eller mørk hud, og ren, hvit hud ble sett på som et tegn på overklassen. Siden innfødte romerske kvinner ikke hadde denne hudtypen fra naturens side, brukte de hvitt kritt, bly eller arsenikk for å bleke ansiktet. Store øyne med lange øyevipper ble også verdsatt. Siden man trodde at kvinners øyevipper falt av ved overdrevent samleie, ble lange øyevipper et tegn på kyskhet.

En god hårdag
I antikkens Roma var hår et skjønnhetsideal for både menn og kvinner, og tykke, krøllete lokker var det som ble beundret mest. Kvinner farget håret svart, rødt eller blondt. For å etterligne gudinnenes frodige, tykke frisyrer brukte de også parykker. Alt hår som ikke var på hodet, ble sett på som uattraktivt og fjernet ved plukking, stripping eller barbering.

En beskjeden barm
Til forskjell fra i dag ble små, runde bryster faktisk beundret langt mer enn store. Store bryster ble sett på som humoristiske eller som et tegn på alderdom. Unge romerske jenter var så fast bestemt på å ha små bryster at de gikk med strophium (en slags tidlig bh i form av et bånd) som satt altfor stramt for å hemme veksten.

Den perfekte barnefødselfiguren
Å være tynn ble ikke sett på som en attraktiv egenskap i Roma. Siden så mye av kvinnens liv gikk med til å oppdra barn, ble brede hofter sett på som svært attraktive, og selv om mennene ikke likte at kvinnene deres var for store, ble en fyldig, fast kropp sett på som idealtypen.

Mindre er mer
Ekstravaganse var uglesett, og selv om velstående kvinner av og til bar juveler og halskjeder, ble alt annet sett på som skryt og skryting - en svært negativ egenskap. Dette er sannsynligvis grunnen til at nesten alle moderne avbildninger av romerske gudinner er ganske enkle, minimale og beskjedne.

Invasjonen
Invasjonen
av Storbritannia

I 43 e.Kr. invaderte romerne Britannia, og keiser Claudius var ivrig etter å legitimere seg selv, og innledet en okkupasjon som skulle vare i århundrer

Caligula kunngjorde en dristig plan om å invadere Storbritannia, og førte hæren sin til Boulognekysten før han beordret dem til å samle skjell

Beør Julius Cæsars tid betraktet romerne Storbritannia som en ubetydelig øy med barbarer, stagnerende i utkanten av verden. Store deler av landet var utemmet villmark, med bare noen få lommer som var gjort fruktbare ved hjelp av store anstrengelser. Det var kjent som et land med småkonger som styrte splittede riker som lå usikkert side om side. I det sørlige Doverstredet hadde belgiske gallere strømmet til, først for å plyndre, så for å bosette seg. Nå dominerte de den sørøstlige kysten, og kunne skilte med øyas mest avanserte sivilisasjon.
I 54 fvt. hadde Cæsar invadert Britannia to ganger og lært mye om land og folk, men han kom tilbake med lite å vise til. Selv den mektige Cæsar klarte ikke å underlegge seg øya, og det gikk lang tid før noen regent gjorde et nytt forsøk. Keiser Augustus hadde tre ganger forsøkt å invadere, men hadde viktigere ting å ta seg til, og selv om keiser Caligula hadde stasjonert tropper langs Den engelske kanal, ble hans intensjon gjort til skamme på grunn av hans udugelighet, da den tyranniske herskeren som kjent stasjonerte sine menn på motsatt side av kanalen før han beordret dem til å samle skjell.
Så kom Claudius. Den tilfeldige keiseren, som en gang var blitt gjort til gjenstand for spøk ved det romerske hoffet, ble i år 41 e.Kr. kastet til makten av pretorianergarden etter at de hadde myrdet nevøen Caligula. Selv om han ble keiser ved en feiltakelse, forsøkte han å gjøre riket rettferdighet. Men først måtte han vinne over sine motstandere, som lenge hadde moret seg over at han haltet, hadde talevansker og manglet militær ære. I det hittil uerobrede Britannia så Claudius en mulighet til å vise seg som en ekte romer, en krigersk fyrste som var purpurkransen verdig.
Takket være Cæsars bragder var øya nå kjent for å være rik på tinn, jern, mat og potensielle slaver. Timingen kunne ikke vært bedre. Med Rhinen, Donau og Iberia sikret, hadde Claudius fire nye legioner til overs. Samtidig var det anti-romerske stemninger i Britannia, og pro-romerske ledere ble styrtet og sendt i eksil. Claudius ante at tiden var inne for å vise sin makt, og samlet en invasjonsstyrke på 40 000 mann, som i likhet med Cæsars satte kursen fra Boulogne om natten mot østlige Kent.
Heller ikke denne gangen fikk invasjonen av øya noen god start. Da hæren, under ledelse av senator Aulus Plautius, mottok sine ordrer, gjorde de opprør og nektet å forlate Gallia og risikere livet "utenfor den kjente verdens grenser". Claudius var rasende og bekymret, og sendte sin sjefssekretær Narcissus for å slå ned mytteriet. Men soldatene gjorde bare narr av ham med hån. Heldigvis varte ikke stemningen lenge, og soldatene ble til slutt tilstrekkelig oppildnet og gikk med på å sette seil mot Britannia. For å maksimere mobiliteten delte Plautius flåten sin i tre kontingenter. Dette hadde den ekstra fordelen at det forvirret britene med hensyn til hvor de kunne gå i land. Til slutt slo de seg ned i Richborough, en halvmåneformet naturhavn bak Isle of Thanet, som var godt beskyttet mot vær og vind.

De hadde imidlertid ikke behøvd å være så forsiktige - mellom Caligulas latterlige "invasjon" noen år tidligere og mytteriet nylig hadde britene ikke tatt trusselen alvorlig nok til å forberede seg. På den tiden var øya splittet opp i en rekke små kongedømmer, konføderasjoner og stammer som motvillig levde i ubekvem harmoni. Mens kong Epaticcus regjerte i Silchester i Hampshire, lå Durotriges, en belgisk stamme med sentrum rundt Dorset, i vest. Andre steder hersket de belgiske regni i Sussex, mens Iceni holdt til i East Anglia. Lenger borte fantes det en rekke stammer, som dobunni, coritani, brigantes og dumnonii, som alle hadde varierende grad av selvstendighet.
Det mektigste kongedømmet lå utvilsomt i sørøst: Camulodunum. Men til tross for sitt faste grep om det som i dag er Essex, var den mektige kong Cunobelinus nylig død, og riket hans var blitt splittet mellom to av hans antiromerske sønner, Togodumnus og Caratacus, som var for opptatt med å konspirere mot hverandre til å bry seg om romerne.
Invasjonen tok Camulodunum på sengen, og i stedet for å risikere alt i åpen kamp søkte de til skogs og valgte en kampanje med geriljakrigføring og lette trefninger. Men i stedet for å slå seg sammen og gripe den eneste sjansen de hadde til å stanse romernes fremrykning, valgte de å gå ut på egen hånd. På samme måte som Claudius håpet å skape seg et navn, så begge brødrene ankomsten av en invasjonsstyrke som sin store sjanse til å hevde seg - alt sto på spill.
Selv om de to unngikk romerne en stund, klarte Caratacus, den mest begavede av de to, å nå frem til Kent først, noe som ga ham muligheten til å velge slagmarken og den best forsvarbare posisjonen på den. Til tross for hans grundige forberedelser gjorde romerne kort prosess med mennene hans, som raskt ble drevet på flukt. I jakten på dem møtte Plautius Togodumnus' hær og utslettet den fullstendig. I stedet for å ta gisler, slik Cæsar tidligere hadde gjort, etterlot Plautius bare fort i alle de erobrede områdene sine, sammen med små kontingenter, og dro videre - et kjennetegn ved Tiberius' felttog i nord.
For britene ble det snart klart at deres eneste håp om å holde romerne tilbake ville være å stå sammen. I stedet for å krangle om grensene sine sto de nå overfor en megalittisk makt som truet med å fortære dem alle. Hærene i nordvestre Kent og på den andre siden av Themsen posisjonerte seg i de skogkledde åsene langs Medway-elven. De forsterket hærene sine med de overlevende fra Caratacus' og Togodumnus' rekker. For å begrense romernes muligheter ødela de broen ved Rochester.
Plautius' erfarne tyske kavaleri fra Rhinen lot seg ikke avskrekke. De var vant til å krysse turbulente farvann og hadde ingen problemer med å forsere den nå ubevoktede elven. De snek seg rundt britenes stridsvogner og kastet spyd og raketter mot hestene deres, slik at de ble immobilisert. Samtidig ledet den fremtidige keiseren Vespasian den andre legionen oppstrøms til et vadested, krysset over og angrep fra høyre. Til tross for alle anstrengelser ble romerne slått tilbake. Dagen etter, etter å ha lært landskapet å kjenne og hatt en natt til å legge en strategi, drev Plautius britene på flukt mot Dartford. Det var en avgjørende seier - forsvarernes samlede styrke hadde trukket en strek i sanden og blitt fullstendig nedkjempet.
De gjenværende britene ble jaget over Themsen mot Camulodunum (Colchester), men da romerne innhentet dem, snudde de og møtte dem igjen i myrene i Lea Valley - noe som til å begynne med overrasket dem. Til tross for noen tap hadde Plautius herfra en enkel vei til Camulodunum. Han hadde imidlertid strenge ordrer: På høydepunktet av felttoget skulle han late som om han var desperat og be om støtte fra Claudius, som ville komme stormende inn, seile over Themsen og kreve heder og ære for seg selv. Nå var tiden kommet, og etter å ha overgått forventningene, ble han tvunget til å overdrive tapet av kavaleri i sumpene og tilsynelatende trygle Claudius om hjelp.
Da Claudius ankom, gjorde han det raskt og med stor pomp og prakt. Han ble fulgt av et følge av pretorianere, tungt artilleri og et stort antall elefanter. Det var en hær som britene aldri hadde sett maken til; om de ikke hadde anet hvilken avgrunn av makt som lå mellom dem og Roma, så var den her, marsjerende tvers gjennom landet deres. Claudius marsjerte rett mot Camulodunumhan inntok byen og skisserte sine planer for en fredelig okkupasjon av øya. Med Togodumnus død og Caratacus i eksil skulle riket deres bli en romersk provins, med Camulodunum hovedstad og Plautius som guvernør. Siden Camulodunum ikke var stort mer enn en barbarisk by, skulle romerne bygge en by på toppen av en høyde i sørøst - residensen til propraetoren og sete for den romerske regjeringen. I sentrum av byen ble det reist et storslått tempel for å tilbe Claudius som en gud.
I mellomtiden ble det bygget en selvstyrt by for de belgiske britene i en dal kalt Verulamium i dagens Hertfordshire. Etter å ha observert den romerske dominansen fra sidelinjen betalte Cogidubnus - konge av Regni of West Sussex og regjerende fra Chichester - raskt tributt til Claudius, som overøste ham med mer land. I tillegg ble han gjort til romersk borger og utnevnt til Rex Legatus Augusti in Britannia - Augustus' konge og løytnant i Britannia. Under hans ledelse ble det bygget et tempel til ære for Neptun og Minerva, dedikert til keiserfamiliens velstand. Andre steder underkastet Prasutagus, kongen av Iceni, seg Roma, og det samme gjorde brigantene, som ikke var villige til å kjempe mot det uunngåelige.
Med et solid fotfeste på øya reiste Claudius til Roma, der han feiret en stor triumf og ble hyllet som Britannicus. Buer ble reist i Roma og Gallia, og erobringen skulle fra nå av feires med en festival hvert år. Mens Dio hevder at keiseren vant en seier ved Themsen, sier Suetonius at han aldri utkjempet et eneste slag i Britannia. Uansett, i løpet av drøyt to uker, uten selv å utgyte noe blod, fikk Claudius 11 konger til å kapitulere. Til og med kongen av Orknøyene, på den andre siden av Kaledonia, bortenfor Britannia, sverget troskap. Etter å ha sikret seg det sørøstlige Britannia, fikk Plautius og hans etterfølger, Publius Ostorius Scapula, ansvaret for å underlegge seg resten av øya. Først måtte de imidlertid gå gjennom Caratacus, som hadde samlet motstand i det fjellrike Wales allerede før den trassige krigerdronningen Boudica kom til makten.

Romerne gikk i land og bygde en festning ved Richborough i Kent, en naturlig havn beskyttet mot vær og vind

Claudius' invasjon av Britannia ga ham den militære tyngden han trengte for å holde motstanderne på avstand og befeste sitt ettermæle

Colchester Castle ble bygget på grunnmuren til Claudius-tempelet, som lå i hjertet av den første romerske hovedstaden i Britannia

Caractacus, den mektigste av Cunobelinus' to arvinger, overlevde den første invasjonen før han gjemte seg i Wales

Etter å ha drept Caligula, fant pretorianergarden Claudius gjemt i palasset og utnevnte ham til keiser, noe han aldri hadde gjort før

Keiseren som vant

Claudius var nevø av keiser Tiberius og sønnesønn av Augustus' søster med Marcus Antonius, og Claudius var av god stamme. Men innenfor keiserfamilien ble han ansett som uegnet for offentlige verv. I stedet kastet han seg over historien, og skrev 20 bøker om etruskerne og åtte om kartagerne. Moren og bestemoren måtte hindre ham i å dekke det andre triumviratet av frykt for skandaler. Selv om hans selvnedvurderende væremåte hjalp ham til å overleve både den tyranniske Tiberius og den maniske Caligula, ble Claudius kastet inn i purpurfargen da sistnevnte ble myrdet.
For å ha opphøyet ham, i stedet for å drepe ham, ga han prætorianerne 15 000 sestertier og deretter en årlig bonus på 100 sestertier. Etter å ha tilbakekalt mange av dem som tidligere hadde blitt landsforvist, og etter å ha avdekket ulike komplotter mot hans liv, drev paranoiaen hans ham til å henrette mange flere. I likhet med Caligula hadde han ingen militær erfaring, en mangel som bidro til at han invaderte Britannia. Han tok med seg en rekke senatorer for å overvære invasjonen og distrahere dem fra å konspirere i hans fravær.
I imperiet holdt han regelmessige forestillinger, og han var en produktiv byggherre som konstruerte akvedukter og gravde kanaler. Senere giftet han seg med Agrippina, mor til Nero, og utnevnte hennes sønn Britannicus som arving etter sin egen. Han døde i år 55 e.Kr., sannsynligvis forgiftet av Agrippina.

© Alamy; Getty Images; Sannse-lisens CC BY-SA 3.0/GFDL

Krisen i det tredje århundre

I halvparten av 300-tallet falt Romerriket nesten inn i sin helt egen mørke tidsalder med sykdom, invasjon og borgerlig kaos

As an esom rike vokste Roma seg større og mer storslått enn noen gang før. Dets grenser strakte seg over halve den kjente verden, og på hjemmebane var posisjonen til emperor kunne en enkelt mann utøve en makt som mindre borgere bare kunne drømme om. Ved inngangen til det tredje århundret var Romerriket den mest innflytelsesrike maktbasen i den vestlige sivilisasjonen, og det hadde planer om enda større ekspansjon.
Men i løpet av de neste tiårene ble emperiet begynte å slå sprekker. Germanske stammer og mektige persiske nasjoner angrep de romerske grensene med fornyet styrke, samtidig som fremtredende skikkelser i hæren begynte å konkurrere om ære og status, noe som skapte en farlig splittelse i militæret. En ødeleggende plague herjet ogsåsom reduserte befolkningen og etterlot hauger av råtne lik i gatene, samtidig som sivile uroligheter førte til opprør, oppstand og a og en generell følelse av utilpasshet gikk over det romerske folket. Det var det nærmeste som romerriket noensinne kom til å gå inn i sin egen mørke tidsalder; en halv a århundre med kaos som nesten ødela den romerske drømmen for alltid.
Før krisen opplevde Roma noe av en gullalder. Augustus' tronbestigelse og opprettelsen av eriet under fyrstedømmet hadde innledet 250 år med relativ stabilitet og jevn ekspansjon. 'Pax Romana' var navnet den fikk, men det skulle bli en romersk fred som gikk forut for en langt mørkere tid.
Etter hvert som 2århundret begynte å nærme seg slutten, sto det nå nesten 1000 år gamle Roma overfor et problem som lå iboende i dets ikeiserdømmet: arvefølgen. Det fantes ingen konstitusjonell lov som definerte hvordan en ny keiser skulle velges, noe Augustus og hans julisk-claudiske linje omgikk ved å bruke adopsjon som en midlertidig måte å finne en arving på. Etter hvert som dynastiene steg og fel, ble de fleste keiserne drept av en rival eller av den misfornøyde pretorianergarden. Noen keisere døde av naturlige årsaker, men de fleste gikk gjennom sløret takket være menneskelig hjelp.
Etter hvert gikk det opp for disse statusmennene at den virkelige makten i riket ikke lå hos dem eller senatet, men hos hæren. Hærene var en selvstendig enhet, full av generaler som inspirerte sine menn til en nærmest kultisk tilbedelse. Hvis en keiser fikk støtte fra hæren, ville hans posisjon på toppen av ekeiserens posisjon på toppen av riket sikret, i hvert fall inntil videre. Dette problemet ble enda mer komplisert da hærene begynte å bli seg bevisst sin egen betydning i maktspillet i empire.
I 235 E.KRvar hærene utslitt. En lang, blodig og tilsynelatende endeløs utmattelseskrig for å beskytte Romas kontinentale grenser mot horder av germanske barbarer og persiske krigere fra det sassanidiske perserriket hadde utarmet de stående hærene, og mange av dem var fortvilet og forbitret. Datidens keiser, Aleksander Severus, gjorde ikke sitt forhold til hæren noen tjeneste da han bestemte seg for å

Det sassanidiske perserriket viste seg å være en verdig motstander for romerne i øst, særlig under krisens uroligheter

Krav på tronen

I løpet av kaoset ble landets mektigste sete utvannet på grunn av antallet kravstilleres. I løpet av omtrent et halvt århundre ble rundt 26 menn offisielt anerkjent av senatet som keiser (og da har vi ikke regnet med det uoverkommelige antallet som gjorde krav på makten uten en slik offisiell bekreftelse).
Så hvorfor var det så mange? Det Krisen i det tredje århundret var uroligheter i et omfang som Roma ikke hadde opplevd siden tiden før det ble samlet som et rike. Mektige familier ønsket å opphøye seg selv; generaler fra hæren ønsket å overta den øverste makten og bringe riket til fall; og politikere ønsket rett og slett å overta kontrollen over en en gang stor og mektig nasjon.
Roma ble også angrepet, en rekke offisielt anerkjente keisere falt i kamp eller ble tatt til fange av fienden. Hvis disse keiserne ikke falt i kamp, ble de ofte myrdet i det kaoset som fulgte i 50 år.

kjøpe en form for fred med perserne. Severus var allerede en dårlig leder når det gjaldt økonomi, og beslutningen om å bruke de få pengene som var igjen i statskassen på det som egentlig var en bestikkelse, ble for mye for noen generaler, severus ble hugget ned av sine egne menn.
Plutselig ble eriet ble plutselig kastet ut i et internt kaos da ulike nøkkelpersoner i militæret presenterte sine egne kandidater til keiserposten. Dette utviklet seg snart til en borgerkrig, der landets mektigste og mest innflytelsesrike sete ble et forhandlingskort for egen vinning. Senatet, som til syvende og sist var maktesløst på dette tidspunktet, ble tvunget til å anerkjenne den kandidaten som presenterte den mest kraftfulle støtten, slik begynte et mønster som skulle føre til at 26 forskjellige menn ble offisielt anerkjent som keisere.
Mens Romas hærer var opptatt med rikets politikk, ble eriket ikke lenger den stående styrken det trengte for å slå tilbake fiendene som sto ved grensene. I vest gjenopptok barbarhordene angrepene sine med blodig kraft. Vandalene, goterne, karpierne og alamannerne gikk alle til angrep på de vestlige områdene og ødela alle bosetninger og spor av romersk infrastruktur de kom over. Rhinen og Donau var bare ett av områdene der barbarene begynte å skjære sitt kjøttstykke av Romas utsatte flanke.
Denne situasjonen var delvis Romas eget verk. Det var en del av den romerske kulturen å leie deler av hæren fra leiesoldater utenfor landets grenser i stedet for å bruke tid på å trene opp nye soldater fra Romas egen stamme. Felttogene kom og gikk, og behovet for å skaffe store mengder arbeidskraft førte til at Roma opprettet hele bataljoner bestående utelukkende av barbariske krigere. De som overlevde, vendte hjem til sine hjemsteder med opplæring fra verdens mest disiplinerte militærvesen, og langsomt begynte de uavhengige klanene og stammene å danne større forbund.
Situasjonen forverret seg i øst, da perserne i sassanide-riket fortsatte å slite ned de romerske styrkene derog satte et konstant press på imperiets ressurser. Og mens Romas generaler var involvert i politiske maktspill, trengte perserne seg lenger og lenger inn på romersk territorium. De var langt mer aggressive enn folkene som hadde gått foran dem - partherne - og var i stand til å beleire borger og rasere bosetninger.
Situasjonen ble enda verre etter hvert som landets valuta gradvis ble svekket. Rikets mynt, denaren, var en gang laget av rent sølv og fungerte som grunnfjellet i landets økonomi. Med tiden ble sølvmynten redusert til fordel for kobber, og med det begynte denarens verdi å synke. Ved begynnelsen av 3århundret var denaren nede i 40 % sølv. Bå tiden for Gallienus' katastrofale regjeringstid (253-68 CE) var valutaen nesten verdiløs da inflasjonen skjøt i været. Den romerske økonomien var lammet, og nå hadde staten ikke lenger penger til å betale hæren.
Utbrudd av pest (sannsynligvis kopper eller meslinger) herjet befolkningen i Roma, og for dem som overlevde, skattebyrden (senatets eneste mulighet til å skaffe penger til forsvaret av eriket) fortsatte å knuse et folk som allerede var tynnslitt av det romerske keiserlivets åk. Borgerkrigen raste som en steppebrann, og keiserens ansikt skiftet stadig, noen ganger i løpet av noen få måneder.
Da keiser Valerian ble tatt til fange av sassanidene i 260 e.KrEble Romerske empire nærmest gikk i oppløsning. Sete for ikeiserens maktsete var kanskje omskiftelig, men nå satt keiseren selv i et persisk fangehull, Kunne ikke Roma kunne ikke Roma se svakere ut. Det var dolken i hjertet som forårsaket en av de verste konsekvensene av krisen - romas splittelse. Senere samme år organiserte en romersk general et opprør mot keiseren i de galliske statene Britannia, Gallia og Hispania. De brøt ut fra Roma og dannet Det galliske riket.
I 267 E.KRen syrisk dronning ved navn av Zenobia utnyttet det svinnende romerske nærværet i regionen Palmyra til å løsrive seg fra Roma og danne en uavhengig stat kjent som det palmyrenske riket. I løpet av bare noen få år var Romerriket splittet opp i tre separate stater, mens resten av riket var overlatt til å blø ut mellom to opprørske nye stater. Det var en katastrofal tid for eriket, og det markerte rikets absolutte lavmål under krisen. Den eriket trengte desperat en redningsmann. Noen som kunne bringe det sammen igjen.

Inflasjonen var et av periodens største problemer, da denaren gikk ned til 40 % sølv

Et avgjørende øyeblikk
Alexander Severus myrdet
235 CE
Et eksempel som skaper presedens vil de neste 50 årene med uro, vender keiser Aleksander Severus' hærer seg mot sin leder da han forsøker ås å kjøpe en fredsavtale med den germanske horden. Han ihan blir myrdet av sine egne tropper, som i sin tur utnevner Maximinus Thrax (en populær general blant hærene) til neste keiser. Thrax' regjeringstid varer i rundt tre år, men invasjonene fra barbariske styrker fortsetter barbariske styrker fortsetter å dukke opp på tvers av landets grenser. Nyheter når også frem tils Roma om angrep fra sassanidiske styrker.

Krisen fikk enorme konsekvenser for romersk handel og næringsliv, og det tok århundrer før denne delen av den sosiale infrastrukturen kom på fote igjen

Maximinus blir myrdet
Krisens første keiser blir myrdet, kanskje av sine egne tropper, og hans død kaster nasjonen ut i en borgerkrig for å finne hans etterfølger.
238 E.KR

Decius og Herennius Etruscus dør
Medkeiserne Trajan Decius og Herennius Etruscus blir drept i kamp mens de kjemper for å drive tilbake en horde germanske barbarer. Etter deres død blir det mer uro i landet.
251 E.KR

Keiser Valerian tatt til fange
I en av de mest pinlige episodene for ekeiser Valerian blir tatt til fange av sassanidene. Nå er han persisk krigsfange, og blir fratatt tittelen sin.
260 E.KR

Det galliske riket løsriver seg
I den første av to territoriale splittelser gjør den romerske generalen Postumus opprør mot keiser Gallienus og danner en ny stat, tdet galliske riket, i Gallia, Britannia og Hispania.
260 E.KR

Aurelian beseirer Quintilius
I 270 E.KRblir to menn utropt til keisere. Aurelian beseirer Quintilius i kamp, og senatet anerkjenner ham snart som som den sanne hersker av empire.
270 E.KR

"Den romerske økonomien var lammet, og nå hadde staten ikke lenger penger til å betale hæren."

Et avgjørende øyeblikk
Aurelian blir myrdet
275 CE
Mens han bare regjertes i bare fem år, men den aggressive militære taktikken til Emperor Aurelian ser han å gjenforene de tre separate rikene. Mesteparten av dee tiden har hans støtte fra de militære og iog er rask i sine beslutninger om å drive barbarene tilbake ved enhver anledning han har. Han overser ogsåees aurelian Walls, en stor grense som omgir hele byens byen Roma, i tilfelle en barbarisk invasjon skulle nås hjertet av riket. Men i-og mistillit satte imidlertid snart inn, og hans egen pretorianergarde myrdets ham i en alder av 65 år.

Persernes tilfangetakelse av keiser Valerian var et katastrofalt tap for romerne og var nær ved å få imperiet til å bryte sammen

Et avgjørende øyeblikk
Diokletian avslutter krisen
285 CE
Diokletian, nå med støtte fra den østlige hæren, står overfors den gjenværende keiseren, Carinus, for det fremtidige Romerriket. Hans sanne natur og karakter er tapt i historien, hovedsakelig på grunn av propagandaen Diocletian vil for å sverte navnet hans og spre splid blant tilhengerne hans. Vi vet ikke vet om Carinus dørs i kamp mot sin rival eller iblir drept av sitt eget folk. Det siste, basert på tidligere eksempler, virker mest sannsynlig siden Diokletian raskt fikks støtte fra både den østlige og vestlige hæren og senatet. Hans overveldende støtte hjelperstil å få en slutt tpå krisen.

285 CE

Aurelian gjenerobrer det palmyrenske riket
Etter a år med krig for å gjenforene det splittede Romerriket, beseirer Aurelian endelig opprørsdronningen Zenobia ved å sulte henne ut av palasset sitt i Syria. Det palmyrenske riket kommer tilbake under Romas kontroll.
273 E.KR

Det galliske imperiet faller
I et nytt felttog for å gjenforene riket seiler Aurelian til Britannia og beseirer herskeren Tetricus I,og bringer Gallia og Britannia tilbake til Romerriket.
274 E.KR

Keiser Florianus blir myrdet
I et av mange militærdrevne lederskifter fører et opprør i hæren til mordet på Emperor Florianus etter bare tre måneders regjeringstid.
276 E.KR

Keiser Probus blir myrdet
Florianus' etterfølger, Probus, regjerte lenger (respektable seks år tatt i betraktning de voldelige tidens voldsomme uro), men også han iblir til slutt avsatt og myrdet i et militært opprør.
282 E.KR

Diokletian starter et opprør
Kavalerikommandanten Diokletian starter et opprør da han får høre at medkeiseren Numerian er død i kamp. Han får støtte fra den mektige hæren i øst.
284 E.KR

Krisens anatomi

Det galliske imperiet
260 - 274 CE
Provinsene Britannia, Hispania og Gallia løsrev seg fra empire i 260 CE midt i krisens uro og dannet en ny stat - det galliske riket. Utbrytningen ble organisert av Postumus, en romersk general som hadde sett seg lei på Romas manglende evne til å håndtere de mange barbariske invasjonene. Germania og, for en tid, Hispania ble lagt til territoriene, før Postumus ble myrdet i 268 E.KR og gjenforeningen i 274 E.KR.
Det palmyrenske riket
270 - 273 CE
Sentrum i det antikke Semittiske byen Palmyra, var det palmyrenske riket en utbryterstat som løsrev seg fra Rome i 270 E.KR. Staten besto av de romerske områdene Syria Palaestina, Arabia Petraea, Egypt og deler av Lilleasia, og den fungerte selvstendig i tre år før en rekke interne opprør åpnet for at keiser Aurelian kunne ødelegge Palmyra og gjenerobre områdene. Det ble ledet av den syriske dronningen Zenobia og hennes familie.
Det romerske imperiet
235 - 284 E.KR
Av de tre statene var den selvstendige staten Romerriket med Italia som sentrum den største og mektigste. Det var også den med denmest kaos og sivil uro. Tilbakekampen begynte i 268 E.KR da Eda keiser Claudius II Gothicus drev de germanske stammene Armanni tilbake og gjenerobret Hispania fra det galliske riket. Aurelian tok deretter over kampen og gjenerobret hele av de splittede territoriene.
Britannia
259 CE
Mens resten av Romerriket ble beleiret av barbariske inntrengere - særlig goterne, som strømmet inn i romerske territorier fra flere utsiktspunkter - Det romerske Britannia klarte å unngå de fleste av disse invasjonene på grunn av at det var adskilt av vann. Britannia var i en periode blitt et relativt fredelig sted, men krisene andre steder førte til en inflasjon som igjen skapte økonomisk usikkerhet blant befolkningen. Da den romerske generalen Postumus (som hadde base i Britannia) gjorde opprør mot keiser Gallienus, ble Britannia på nytt prioritert.
Aegyptus
269 - 264 CE
Den romerske provinsen Egypt var et nøkkelområde i Romerriket, og på grunn av sin kornproduksjon var den, var den også den rikeste. Territoriet ble opprinnelig erobret av Zenobia under hennes opprør som førte til dannelsen av det palmyrenske riket. Zenobia hevdet å være i slekt med Kleopatra VII og Egypt som helhet, og det var tapet av dette riket som fikk Aurelian til å gjenerobre det så raskt.

Diokletians metoder bidro til å få en slutt på krisen, men selv hans tetrarki var ikke bygget for å vare, og enkekeiserens tidsalder vendte tilbake

Carinus ble den siste keiseren i kriseperioden, og Diokletians maktovertakelse markerte slutten på det mørke halve århundret

Militæret ble den viktigste aktøren i den politiske sammensetningen av krisen, noe som førte til mye av den sivile uroen og maktkampen

Faktisk trengte Roma to menn, og den første ville komme i i form av en mann ved navn Aurelian. Hans forgjenger, Claudius II Gothicus, hadde brukt to år på å holde de invaderende barbarene nede, og hadde til og med vunnet Hispania tilbake fra det gjenstridige galliske imperiet, men falt for den cypriotiske pesten i januar 270 E.KR. Før sin død utnevnte han sin nærmeste hærfører, Aurelian, som sin etterfølger, men broren Quintillus forsøkte snart å gripe makten. Hærene anerkjente imidlertid ikke Quintilius' krav, og Aurelian raskt aurelian beseiret ham raskt i kamp og fikk full støtte fra senatet.
Med full tillit fra sine hærer (en sjeldenhet på den tiden) og med forgjengerens innsats fortsatt klingende på slagmarken, ønsket Aurelian å gjenforene eriket med en gang, men riket blødde av sår på alle kanter og trengte sårt beskyttelse. Først fordrev han sarmaterne, vandalene og juthungiene fra Romas grenser, før han fortsatte med å nedkjempe Iuthingi-barbarene fra nord, som truet med å nå så langt inn i Italia som til Roma. Med støtte fra legionene sine viste Aurelian seg å være en verdig hærfører og en keiser som ikke var redd for å gå til angrep. Han forsto imidlertid behovet for å gi Romas befolkning et symbol på at byen var trygg så lenge han var hersker - derfor ble de aurelianske murene bygget rundt Roma for å beskytte byen mot en eventuell fremtidig beleiring.
I 272 E.KRvendte Aurelian sin oppmerksomhet mot gjenforeningskonseptet og det utskilte Palmyrenske riket. Da Zenob hørte nyheten om det forestående romerske angrepet, bleia kuttet den livsviktige kornforsyningen til Roma fra Egypt, noe som tvang Aurelian til å marsjere mot Syria og gjenerobre de tapte områdene med makt. Palmyra, byen der Zenobia hadde søkt tilflukt i, viste seg vanskelig å beleire, men Aurelian var villig til å spille det lange spillet, og etter seks måneder ble en utsultet opprørsdronning og hennes sønn endelig til slutt tvunget til å overgi seg.
Aurelian vendte tilbake til Roma med Zenobia i lenker og Egypts kornlagre gjenopprettet, et kort glimt av positivitet i en ellers mørk og fortvilet tid. To år senere seilte Aurelian til Britannia og fullførte sin forgjengers'forgjengerens arbeid og førte opprørsstaten tilbake i den romerske folden. Hans rykte som en voldsom hærfører gikk tydeligvis foran ham, og den selvutnevnte "Galliske keiseren" Tetricus I tilbød åpent territoriene i Gallia og Britannia tilbake (selv om han nektet å akseptere Aurelian som sin leder). Så da de to menns hærer møttes om høsten ved Châlons-en-Champagne, forlot den galliske lederen ganske enkelt sin egen leir og gikk inn i den Romerske. I løpet av bare to år hadde Aurelian gjenopprettet empire.
Selv om store deler av riket nå var gjenopprettet, var empire var fortsatt i nød. Pesten hadde herjet i byer, tettsteder og bygder - selv bydeler i Roma var nesten helt forlatt da befolkningen søkte trygghet fra pandemien. Noen byer var blitt fullstendig ødelagt av barbariske angrep, mens andre rett og slett var blitt forlatt av frykt for en lignende skjebne. Tiden med konstant frykt for invasjon hadde gjort det en gang så enkle-romerne til et fryktsomt folkeferd - oppføringen av murer ved rikets grenser og Aurelians eget forsvarsverk rundt byen var tegn på et folk som ikke lenger var trygge på sitt eget rike.
Aurelian bukket til slutt under for den skjebnen som så mange andre keisere gikk i møte - attentat.In 275 E.KR, førte en konspirasjon blant noen av hans fiender til at hans egne menn tok livet av ham. Resultatet var at Roma igjen ble kastet ut i borgerkrig, og den samme syklusen av militære grupper som kjempet om kontrollen over tronen fortsatte. Etter mordet på Aurelian skulle seks nye menn overta tronen, og i ytterligere ti år var det ikke borgerfred i Roma.
Og så, i 284 E.KRgjorde en annen innflytelsesrik person krav på keisertittelen - en romersk general ved navn Diokletian. I motsetning til mange skikkelser før ham hadde Diokletian støtte fra de to største militære gruppene i Roma - den østlige og den vestlige hæren. Diokletian var en populær strateg og hærfører, og han bestemte seg for at syklusen av despotiske eneherskere i Romas hovedsete var i ferd med å forevige den krisen riket hadde vært fanget i i et halvt århundre. Med støtte fra de fleste av de erikets militære makt, avsatte Diokletian den sittende keiseren og og ble utnevnt til ny leder av senatet.
Diokletian innførte så en ny styreform - tetrarkiet. Den eriket skulle deles inn i fire separate områder, hvert av dem styrt av én mann, og alle fire skulle møtes for å diskutere saker som angikk hele nasjonen. Ideen om å gi fire av Romas mektigste familier en opphøyet status beroliget den stridende adelen, og med hæren på sin side fikk Diokletian i realiteten slutt på Krisen i det tredje århundret til en slutt i 284 E.KR.
Men i likhet med de ødelagte bosetningene, de ødelagte murene og pesthulene var Roma for alltid preget av et halvt århundre med konflikt og usikkerhet. Over 100 år med myntforringelse hadde i stor grad uthulet den romerske økonomien, og den en gang så sølvfylte denaren var død. Handelen vendte snart tilbake til bruk av gull.
Romas handelsinfrastruktur hadde også lidd under krisen. Tidligere hadde Roma funnet mye av sin vekst gjennom sin interne handel - hvor kjøpmenn fra eriket reiste innover og solgte ttil sine romerske landsmenn. Etter 50 år med uroligheter var veiene ikke lenger trygge, og kjøpmennene reiste sjelden. Dette førte til at mange borgere kjøpte lokalt eller dyrket sine egne egne dette førte til at mange borgere kjøpte lokalt eller dyrket sine egne avlinger eller vin, noe som skapte en selvhjulpenhet som sikret overlevelse gjennom de mørke tidene, men som fikk alvorlige konsekvenser for Romas handelsøkonomi. Roma overlevde og holdt ut, men ville for alltid bære med seg arrene etter krisen.

"Selv om store deler av riket nå var gjenopprettet, var imperiet fortsatt i nød"

Cyprianus' pest

Romerriket ble rammet av en rekke ødeleggende pestepidemier i løpet av sin eksistens, og en av dem inntraff under krisen i det tredje århundret. Denne utbredte pandemien, som historikerne gjerne kaller Cyprianus-pesten, var sannsynligvis et utbrudd av kopper (en sykdom som skulle fortsette å herje i verden, særlig i middelalderen). De første tilfellene er dokumentert i 250 e.Kr., og pesten herjet i to tiår og krevde til og med livet til en av keiserne, Claudius II Gothicus, i juli 270 e.Kr.
Pesten rammet alle, fra kartagerne til goterne, og spredte seg som ild i tørt gress, ifølge den hellige Cyprian, en biskop i Kartago som var vitne til utbruddet. Dette har fått noen til å tro at det enten var en ny, virulent form for kopper eller den første forekomsten av meslinger. Uansett tok det over to tiår før sykdommen til slutt avtok.

Vandalene var en av mange barbariske stammer romerne lå i krig med under krisen i det tredje århundre

Slaget
Mye av slaget foregikk i ly av mørket, og det ble kaotiske tilstander da mange av de stridende mistet oversikten over hvem som kjempet mot hvem.

Tapstall
Den dag i dag er det ingen som vet hvor mange krigere det var på hver side - eller hvor mange som ble drept, for den saks skyld. Rapporter fra den gang snakker om hundretusener av døde, selv om det ikke finnes noen måte å verifisere dette på.

Romerne
Ordet "romer" kan gi assosiasjoner til militær storhet, men i virkeligheten var Romerriket på dette tidspunktet bare en skygge av seg selv. Uten hjelp fra vestgoterne og andre stammer ville Gallia helt sikkert ha falt.

Theodorik
Visigotenes leder gikk med på en allianse med romerne i møte med faren fra hunerne, ettersom de bodde i Gallia, som Attila hadde som mål. Til slutt mistet Theodorik livet i slaget.

De katalauniske slettene

I et av de mest legendariske slagene gjennom tidene måtte romerne kjempe mot den beryktede huneren Attila

Tslaget på de katalauniske sletter (eller slaget ved Châlons, som det noen ganger omtales som)  i år 451 var skueplassen for en trefning mellom to motstandere med varierende hell. På den ene siden stod Romerriket, en en gang så mektig makt på vikende front etter stadige angrep fra ofra stadig mektigere stammer fra hele Europa. På den andre siden sto en av hovedmennene bak disse angrepene: Attila huneren.
Attila og hunerne hans var kjent som "Guds svøpe", og det var ikke uten grunn at de inspirerte til stor frykt. Han og hans stamme var kjent for hvordan de feide gjennom det østromerske riket og utslettet alle som kom i deres vei, uavhengig av alder, rase eller rang. Og de var på utkikk etter et nytt mål, og til slutt falt valget på Gallia (nå Frankrike). Selv om det nominelt ble regnet som en del av Romerriket, var det i realiteten i stor grad kontrollert av vestgoterne, som følte seg truet av Attila. Barbaren herjet i Gallia, og byer som Köln, Mainz, Metz, Strasbourg og Reims falt for angrepet; deretter beleiret han Orléans.
Men romerne hadde en mann som var i stand til å møte den mektige Attila. Aetius var både kriger og politiker, og han hadde vunnet en rekke slag som general og fungert som politisk rådgiver for Valentinian III, keiseren av det vestromerske riket. Etter å ha tilbrakt store deler av ungdommen sin sammen med visigoterne og til og med hunerne, kjente han til deres metoder. Denne erfaringen, kombinert med hans politiske og militære kløkt, skulle vise seg å være avgjørende ikke bare for å beseire de sistnevnte, men også for å overtale de førstnevnte til å inngå en allianse med Romerriket. Sammen med en allianse av vestgotere ledet av kong Theodorik I og grupper av alanere og burgundere satte Aetius og troppene hans derfor kursen mot Orléans.
Det viste seg at de kom akkurat i tide, den 14. juni, da Orléans var på randen av kapitulasjon. Til tross for at styrkene hans var langt større enn den romerske koalisjonen, beordret Attila troppene sine til å trekke seg tilbake i god orden, og foretrakk å møte dem i åpen kamp i stedet for i en lukket by. Han slo leir i nærheten av Châlons og ventet til mørket falt på. Aetius og styrken hans forble i kampformasjon hele tiden. Den 20. juni begynte kampene.
Slaget var et av de blodigste som ble utkjempet på den tiden. Selv om Attila tidlig fikk overtaket ved å pløye gjennom alanernes myke sentrum (som med vilje var plassert der på grunn av deres upålitelighet), besvarte romerne og vestgoterne ilden ved å angripe flankene, noe som snudde slagets gang. Da lyset vendte tilbake og Attila risikerte livet, trakk han seg tilbake igjen. Det nøyaktige antallet døde (deriblant Theodorik) er ukjent, selv om enkelte kilder oppgir et tall på 200 000-300 000.
Da Aetius fikk muligheten til å utslette hunerne, lot han være å gjøre det. Dette har blitt tilskrevet det faktum at eksistensen av en felles fiende i hunerne var den eneste grunnen til at alliansen med vestgoterne holdt, som de fortsatt trengte for å sikre seg mot ytterligere angrep fra vandalene i sør (som selv først hadde luftet ideen om å invadere Gallia for Attila). Hunerne skulle etter hvert vende tilbake for å herje i Italia, men inntil videre var fremtiden til det østromerske riket sikret - mye takket være Aetius, "den siste av romerne".

Romerne

Tropper50-80,000

Aetius

LEDER

Aetius var både kriger og politiker, og han var svært populær og ble omtalt som "den siste av romerne".
Styrker Taktisk smart og en sterk kriger.
Svakheter I mindretall i forhold til hunernes styrker.

Visigotisk kavaleri

NØKKELENHET

De var en viktig del av den romerske alliansen og skulle vise seg å bli avgjørende i kampen som lå foran oss.
Styrker Sterke og vanskelige å kutte ned.
Svakhet Kunne lett tråkke ned sine egne menn.

Hasta

NØKKELVÅPEN

Hastaen er en mellomting mellom en lanse og et spyd, og var bare ett av våpnene som de romerske soldatene brukte.
Styrker Nyttig for å avverge angrep fra kavaleriet.
Svakhet Kan være uhåndterlig i nærkamp.

01 Attila og troppene hans trekker seg tilbake til kretsen sin
Attila ser at den romersk-visigotiske alliansen er på vei, og beordrer troppene sine tilbake til landsbygda, hvor de slår leir i nærheten av byen Chalons. Her forblir han inaktiv i sin vognkrets, mens Aetius og styrkene hans venter i kampformasjon.

02Attila angriper
Attila angriper gjennom sentrum med hunerne sine, der Aetius med vilje har plassert den svakeste delen av troppene sine, Alan-stammen. Kavaleriangrepet som følger presser alanerne, ledet av kong Sangiban (som tidligere hadde forsøkt å forhandle med hunerne om overgivelse mens Orléans var beleiret), tilbake, og Attila følger etter.

06

05

Til tross for at Attilas rykte var svekket, fortsatte han å angripe Nord-Italia året etter.

09

03 Aetius går til motangrep
Aetius hadde holdt hovedtyngden av styrken sin på flankene - med sine romerske tropper på venstre side, mens Theodoric ledet vestgoterne på høyre side. Etter Attilas første angrep presser romerne på for å hindre Attila i å trekke seg tilbake til vognene sine. Til tross for at de angriper Attilas styrker, er de ikke mange nok til å overmanne hunerne.

04 Visigoterne slår til
Kampen fortsetter langt ut på natten, og kampene blir stadig mer desperate. Etter først å ha blitt holdt tilbake av sterk motstand fra hunerne, angriper visigoterne flankene. Kombinert med romernes angrep snur dette slaget til Aetius' fordel, og hunerne blir presset på begge flanker, omringet og nektes den plassen de trenger for å kjempe.

05Theodoric blir drept
Tragedien rammer vestgoterne. Under angrepet blir Theodorik avhestet, før han blir trampet ned og drept av sine egne menn. Dette var et hardt slag for Aetius, da hans sterkeste allierte døde.

08

07

10

10  Hunerne trekker seg tilbake
Aetius er ikke villig til å fortsette angrepet, og Attila tar med seg troppene sine over Rhinen og trekker seg effektivt tilbake. Han skulle senere komme seg og vende tilbake for å skape problemer for Romerriket, men i mellomtiden var dets fremtid sikret.

09 Aetius holder igjen
Til tross for at Aetius har muligheten til å knuse hunerne en gang for alle, velger han etter en natts overveielser å ikke forfølge hunerne videre. Den sannsynlige grunnen til dette er at hunerne ga romerne og vestgoterne en felles fiende å samle seg bak, og nå som Theodorik var død, måtte Aetius være sikker på at han kunne regne med støtte fra vestgoterne.

Hunner

Attila

Han var en av tidenes mest fryktede militære ledere, og han var fast bestemt på å invadere Gallia.
Styrker En slu og sterk kriger som hadde en enorm styrke bak seg.
Svakheter Taktisk utmanøvrert av Aetius.

06 Visigoterne kjemper videre
Til tross for tapet av sin konge og leder kjemper visigoterne videre med fornyet styrke, anført av den falne Theodoriks sønn, Thorismund. Thorismund tørster etter hevn, og leder et kavaleriangrep midt inn i Attilas styrker, noe som påfører ham store tap.

07 Kaos hersker
Solen har gått ned, og forvirringen er stor, da begge styrkene mister oversikten over hvem som kjemper mot hvem. Ved ett tilfelle forveksler Thorismund hunerne med sine egne menn, og blir nesten selv drept som følge av dette.

08 Attila trekker seg tilbake
Attila ser at slaget har vendt seg mot ham og er ikke villig til å risikere ytterligere tap. Derfor trekker han seg tilbake med styrkene sine til vognkretsen, mens bueskytterne dekker troppene som trekker seg tilbake.

De var en av de mest formidable - og fryktede - stammene i Europa, og uansett hvor de dro, etterlot de seg ødeleggelser.
Styrker Modige og fryktløse krigere i kamp.
Svakheter De var overmodige av natur, noe som gjorde dem spesielt utsatt for å bli overrumplet taktisk.

Pil og bue

De ble brukt med stor effekt for å dekke hunernes tilbaketrekning, og de var spesielt dødelige mot ridende kavaleri.
Styrker God rekkevidde og dødelig i antall.
Svakhet Ikke like effektive i nærkamp.

© Nicolle Fuller; Corbis

Romerrikets siste kamp

I 600 år drømte islamister om å innta den rike byen Konstantinopel. I 1453 forberedte begge sider seg på et avgjørende oppgjør

Sultan Mehmed II inntok sin posisjon på en liten haug med utsikt til murene i den gamle byen Konstantinopel. De som hadde til oppgave å forsvare byen - den ortodokse kristendommens høyborg - mot de bølgene av inntrengere som truet den, kunne tydelig se hvor han befant seg da de kikket fra bymuren over de utrolig mange teltene som lå knappe 230 meter unna.
Tteltene var plassert i klynger. I midten av hvert telt lå det provisoriske hjemmet til en offiser, og på toppen av hvert telt vaiet et trassig flagg i vinden mot Marmarahavet. Den 21 år gamle sultanens seremonielle rødgule telt lå lenger bak, med en prakt som passet seg for det osmanske rikets leder. Synet av rundt 60 000 soldater og tusenvis av andre som hjalp til med å holde dem velutstyrte og mette, var skremmende for byens innbyggere. Alvoret i trusselen mot byen deres var tydelig. For Konstantinopels leder - den bysantinske keiseren Konstantin XI Palaiologos - var hensikten med den utrolige samlingen innen spytteavstand fra byen han hadde viet livet sitt til, klar. Krig var uunngåelig, og styrkene hans var ti ganger så mange som hans egne.
Mehmed var klar over at det var nødvendig med en rask krig mot Konstantinopel, med tanke på logistikken som måtte til for å holde en så stor hær ved god helse og god mat. Han hadde gitt Konstantin et tilbud: Overgi byen, så kunne han beholde livet og herske i den mindre byen Mystras. Keiseren hadde avslått: "Å overgi byen til deg er utenfor min myndighet eller noen av de andre som bor i den, for vi skal alle, etter å ha tatt en felles beslutning, dø av fri vilje uten å skåne våre liv."
Den 6. april 1453 kom det første angrepet, da Konstantinopel ble beskutt med lett artilleri. Soldater rykket frem og forsøkte å bryte gjennom byens murer, men forsvarerne viste seg å være sterke. De slo tilbake den invaderende hæren, med mange tap. Selv da det oppsto sprekker i murene, og festninger ved Bosporos ble inntatt, innså Mehmed at det ikke ville bli lett å bryte gjennom byen. Til det trengtes det enda større styrke, så han tilkalte noe med enorm ildkraft; et våpen som skulle ryste Konstantinopel som et jordskjelv.

Keiser Konstantin, som byen ble oppkalt etter, kalte den "Det nye Roma" og utpekte den til ny hovedstad

Konstantinopel i 1453 var en prestisjefylt by, men ikke like mektig som den en gang hadde vært

Konstantin XI forsto byens politiske betydning. Den var porten til Europa, en uinntakelig by med murer som i løpet av 1000 år hadde blitt beleiret 23 ganger, og bare én gang hadde de kristne ridderne i det fjerde korstoget lykkes, i 1203. Konstantinopel - som var så viktig for det østromerske riket, eller det bysantinske riket som det senere ble kjent som - var sentrum for handel og tidligere verdens største og rikeste by. Byen hadde stått støtt mot det osmanske riket, som hadde ekspandert rundt den og etterlatt den isolert midt mellom Europa og Asia.
Constantinopel var blitt et mål for misunnelse blant rivaliserende ledere som ønsket å erobre det som var blitt den siste utposten av det en gang så mektige Romerriket. Islams tilhengere hadde beleiret Konstantinopel mellom 674 og 678, og forsøkte igjen i 717 og 718 i troen på at byens gjenværende styrke ville hindre islams inntog i Europa. Det kristne Europa fryktet Konstantinopels fall, i den tro at det ville åpne veien for islamsk dominans. Men selv om byen avverget erobringsforsøket, hadde islamske martyrers død bidratt til å gjøre den til et hellig sted, og viljen til å prøve igjen brant dypt.
Yi hundrevis av år hadde den største trusselen mot Konstantinopel som sentrum for den ortodokse kirken kommet fra Roma, sentrum for den katolske kirken. Det fjerde korstoget hadde ødelagt Konstantinopels makt og rikdom, og i 1453 var byen bare en blek skygge av seg selv. På dette tidspunktet besto det bysantinske riket - som på sitt høydepunkt hadde omfattet det meste av Middelhavskysten - av Konstantinopel og noen få kvadratkilometer utenfor. Det hadde kanskje mistet sin makt, men beliggenheten og historien gjorde at det fortsatt var ettertraktet. Mehmed ville så gjerne ha det.
Tsultanen var fast bestemt på å lykkes der forgjengerne hans hadde mislyktes. Han hadde kommet til makten takket være sin far, Murat, som hadde forhandlet frem en tiårig våpenhvile med de invasjonslystne kristne korsfarerne. Mehmed hadde fått et ønske om å bli Romerrikets arving og utvide sin innflytelse. Han ville ha én tro, ett imperium og én suverenitet i verden, og i 1453 var tiden inne. Konstantin XI hadde ikke den samme makten som sine forgjengere, og byen med sine 100 000 innbyggere var bankerott. Konstantinopel hadde betalt enorme summer til Det osmanske riket for å unngå invasjon, men dette hadde bare bidratt til å lamme byen økonomisk. Nå sto fienden på dørstokken, klar til å

Romerriket var bare en skygge av hva det hadde vært på høyden av sin makt, men krevde likevel respekt

3

5

4

N

S

1

2

Hvordan byens
forsvarsverkene ble brutt

1. Rumeli Hisari (Europas festning)Vinteren 1451: Mehmed II fikk tilnavnet Bozaz Kesen (som betyr "strupekutter"), og beordret byggingen av et praktfullt slott med 7,6 meter tykke murer. Borgen ligger på det smaleste punktet i Bosporosstredet, og innbyggerne brukte den til å kutte forsyningene til Konstantinopel.

2. Kjeden2. april 1453: Selv om kjettingen hadde blitt konstruert flere hundre år tidligere, sørget Konstantin XI for at den ble spent over munningen av Det gylne horn i Konstantinopel da den osmanske hæren slo leir rett utenfor døren. Den hindret fiendtlige skip i å komme inn i innløpet.

3. Fiendens leir2. april 1453: Utenfor bymurene har de fiendtlige osmanske tyrkerne sammen med en europeisk hær slått leir, den europeiske hæren nord for elven, janitsjarene i midten for å beskytte Mehmed, og den anatolske hæren lenger nede.

4. Den teodosianske mur6. april til 29. mai 1453: Denne 6,5 kilometer lange strekningen av en mur som var låst av land, var det primære målet for fienden som rykket frem. De beskjøt den med kanonild og forsøkte å bryte gjennom den flere ganger før de endelig lyktes 29. mai 1453, da de inntok byen.

5. VoldgravenVoldgraven ble anlagt på 500-tallet, og den var en ekstra barriere mellom en eventuell invaderende hær og bymurene. Den var rundt 20 meter bred og 7 meter dyp. De osmanske tyrkerne forsøkte desperat å fylle den, slik at det skulle bli trygt og enkelt å passere.

6. Omgå kjeden22. april 1453: Da kjettingen blokkerte tilgangen til Det gylne horn, beordret Mehmed II at skipene skulle fraktes over land i stedet. I nattens mulm og mørke ble de trukket over vanskelig grunn ved hjelp av tømmervalser og satt ut i vannet igjen, til Konstantins store overraskelse.

Sultanen lovte mennene sine at de kunne plyndre byen etter at de hadde inntatt den

Utviklingen av beleiringsvåpen

Slagramme
Brukt første gang: Ukjent
Styrke: Rammbukker har vært en del av krigføringen siden oldtiden, og har gjennom århundrene vært svært effektive når det gjelder å knuse festningsverk. De begynte som enkle, tunge tømmerstokker, men senere kom svingmekanismer i bruk, noe som gjorde dem mer avanserte.
Svakheter:Selv om de var gode til å slå mot stein og murstein, var de nesten ubrukelige mot tykkere murer. Soldatene måtte også komme tett innpå for å forårsake skade. Krutt og kanoner erstattet denne klønete metoden.

Beleiringstårn
Tatt i bruk første gang:
1000-tallet fvt
Styrker: Flyttbare beleiringstårn gjorde det mulig for soldater å forcere ringmurer siden de var like store eller høyere. Senere ble den nederste delen tildekket for å gjøre det mulig å utføre arbeid i det skjulte, for eksempel å fylle igjen vollgraver.
Svakheter:Siden de var laget av tre, var de sårbare for kollaps. I Konstantinopel ble beleiringstårnene satt i brann av forsvarerne ved hjelp av gresk ild - et våpen som bysantinerne ofte brukte i sjøslag.

Kanon
Tatt i bruk første gang:
1100-tallet e.Kr
Styrker: Kanoner var svært effektive mot selv de sterkeste festningsverkene, noe superkanonene som ble brukt i Konstantinopel, viste. Artilleriild ble brukt i stor stil under første verdenskrig og lever videre i moderne form i dag.
Svakheter:Behovet for å lade om og sikte riktig gjør dem tungvinte. I Konstantinopel kunne det ta rundt tre timer å lade om superkanonen, og det var en slitsom, manuell prosess.

Katapult
Tatt i bruk første gang:
4. århundre fvt
Styrker: Katapulter kunne skyte raketter over de befestede murene i byer og slott og skape død og frykt i befolkningens hjerter. De kunne også brukes til å knuse murene med store steiner.
Svakheter:Når forsvarsverkene er sterke, kan katapultenes effekt nøytraliseres. Og uansett hvilken type katapult som ble brukt - noen var spenndrevne, andre var skjeformede - var de tungvinte å flytte og plassere.

slippe helvete løs. Den 49 år gamle Konstantin visste at sjansene for at den lille hæren hans skulle holde stand, var små, men lovte å kjempe til siste åndedrag.
Constantin hadde henvendt seg til paven, vel vitende om at et angrep fra de osmanske styrkene bare kunne avverges en viss tid. De trengte forsterkninger fra Vesten for å takle trusselen. En union mellom de to kirkene ble feiret i slutten av 1452, men til tross for løftet om krigsskip kom det ingen i løpet av de neste månedene, og uten hjelp trappet Konstantin opp arbeidet med å reparere og forsterke byens murer.
Ten siste utposten av Romerriket var omkranset av en 19 kilometer lang ringmur, det meste av den vendte ut mot havet. På nordsiden var det plassert en kjetting over munningen av Det gylne horn, den viktigste innløpet til et stort havnelignende vannområde. Den hindret fiendtlige skip i å seile forbi den nordlige delen av Konstantinopel, og var en viktig del av byens forsvarsverk. Konstantins forsvarsstrategi gikk ut på å legge større vekt på den 6,5 kilometer lange ringmuren, men han var fullstendig uvitende om det siste hemmelige våpenet som fienden var i ferd med å avduke.
Mehmed likte å oppdage nye ting, og ble derfor ganske betatt av et forslag om å lage en kanon som var større enn noen annen som var blitt bygget. Han mente at den ville være perfekt til å knuse Konstantinopels berømte murer.
Krutt hadde vært tilgjengelig siden 1000-tallet - det fremgår av Song-dynastiets tekst Wujing Zongyao - så dets kraft var ikke ukjent. Osmanernes nye våpen var imidlertid annerledes. Det var utviklet av en ingeniør ved navn Orban, som hadde besøkt Konstantinopel fra kongedømmet Ungarn og ble ansatt av Konstantin for å utvikle nye våpen. De sjeldne utbetalingene tvang ham til å søke jobb hos Mehmed, og han lovte sultanen at han kunne lage et våpen som var stort nok til å avfyre en enorm stein som kunne rive ned byens murer.
Orban fikk en overflod av penger og materialer til å bygge sin beryktede superkanon. Det tok ham tre måneder å lage det gigantiske våpenet, og sluttresultatet ble et monster som var 8,2 meter langt og i stand til å slynge en steinkule på 272 kilo over en distanse på utrolige 1,6 kilometer. Da den traff Konstantinopels murer, ble sjokkbølgene enorme. Konstantins menn kjempet mot angrepet, som slo inn i steinmuren, fikk deler av den til å smuldre opp og etterlot gapende hull i byens dyrebare forsvarsverk. De fikk et pusterom i de tre lange timene det tok å lade kanonene på nytt - de kunne bruke tiden til å reparere muren med gjørme og andre tilgjengelige materialer. Forsvarerne draperte dyreskinn over murene, noe som sammen med gjørmen bidro til å dempe senere slag mot dette området.
Tollene og de voldsomme rystelsene i murene og på bakken da hver eneste kule slo inn i bymuren, forårsaket like store psykiske som fysiske skader. Dunkingen pågikk i flere dager. Konstantin fikk hjelp av Giovanni Giustiniani og hans hær på 700 profesjonelle soldater fra øya Chiois. Giustiniani bidro til at murene ble reparert, og Konstantinopel holdt stand. På dette tidspunktet hadde slaget rast i 12 dager.
Et av de viktigste målene for Mehmeds hær var å fylle vollgravene rundt bymurene slik at man raskt kunne komme seg inn, men Konstantins menn tømte dem om natten. Likevel hadde det skjedd nok skade og fremgang til at et nytt forsøk på å innta Konstantinopel ble gjort den 18. april, men det ble slått tilbake.

Sultan Mehmed hadde planlagt plyndringen av Konstantinopel i årevis

Romerrikets vekst og fall
romerriket

Territorium i besittelse
220 FVT
230 E.KR
1453 E.KR

"Han lovte at han kunne lage et våpen som var stort nok til å avfyre en enorm stein som kunne rive ned byens murer."

Konstantinopel

Historiske byer
plyndret

Antwerpen

Bagdad

Osmanske styrker brøt til slutt gjennom de robuste bymurene og de solide forsvarsverkene og fikk tilgang til Konstantinopel. Under øredøvende larm drepte de hundrevis av menn, tok kvinner og barn til fange og plyndret byen for de lovede rikdommene.

Da Spania ble erklært konkurs, var Tercio sint fordi de ikke fikk betalt, og de stormet derfor inn i Antwerpen for å plyndre byen. I løpet av tre dager stjal de et stort antall gjenstander og endte opp med å sette fyr på byen, noe som fullstendig ødela det rikeste kvartalet.

Den tysk-romerske keiser Karl 5s tropper ble sinte fordi de ikke fikk betalt. Til slutt gjorde mer enn 34 000 av dem mytteri og satte kursen mot Roma. Kirker og klostre ble plyndret og ødelagt. Prester, munker og nonner var blant dem som ble drept i opprøret.

Rundt 150 000 mongoler ankom Bagdad, og den 13. februar gikk de inn i byen og ødela og plyndret eiendom i en uke. En av mongolenes største forbrytelser var at hundrevis av bøker ble lagt i bløt i elven Tigris, men de var også svært brutale.

Hvor mye av den ble ødelagt?

10%

35%

90%

Viktigste landemerke eller bygning ødelagt

Konstantinopels bymurer

Dødstall

4,000

Hovedvåpenet som brukes

Rådhuset
hall

8,000

Fresker
og
statuer

Bibliotek

1,000,000

Kanon

29 MAI 1453

Brann

4 NOV
1576

Sverd

6. MAI 1527

Kniver

13 FEB 1258

Cassis

En hjelm som er like mye til pynt som den beskytter

Den romerske legionærhjelmen var laget av bronse og beskyttet hele hodet. Fjærene på toppen var vanligvis laget av hestehår eller fjær, men ble kanskje bare brukt ved seremonielle anledninger.

Pilum

Ta ut fiender på lang avstand

Legionærspydet hadde en metallspiss og en tyngde i enden, og var mellom 1,8 og 2,1 meter langt. Det kunne slynges med ødeleggende effekt og var treffsikkert opp til rundt 30 skritt i noen hender.

Gladius

Det primære
våpenet som brukes
under nærkamp

Dette korte sverdet ble tatt i bruk under de puniske krigene og var legionærens viktigste offensive våpen. Det var først og fremst et stikk- og huggvåpen, ideelt for nærkamp, og ble en del av legionærens signaturbevegelse parere og stikke.

Tunika

Et lag med polstring under
lorica segmentata

Tunikaen ble båret under rustningen og gikk omtrent ned til midten av låret. Den var laget av grov ull og var oftest rød eller ufarget (hvit). De eneste fargene som ikke ble brukt, var svart (fordi det symboliserte døden) og rosa, gult og grønt, fordi de ble ansett som feminine.

Caligae

lett fottøy bygget for lange marsjer

Til tross for at de på overflaten lignet sandaler, var de i virkeligheten marsjstøvler, laget av lær med kraftige såler. De var designet for å la luft sirkulere rundt føttene og redusere risikoen for gnagsår under marsj, selv om de i kaldere strøk (som i Storbritannia) ofte ble brukt sammen med ullsokker.

En romersk legionær

Replikasjon av en typisk romersk soldat fra ca. 750 fvt. til 476 e.Kr

Lorica segmentata

Et lag med metall for å avlede angrep

Denne formen for rustning ble en gang bare brukt av de høyest rangerte soldatene, men ble etter hvert standard etter at romerne perfeksjonerte evnen til å masseprodusere metallvarer. Den besto av strimler av jern eller stål som var varmet opp med kull og slukket i olje eller vann, og var perfekt til å avlede sverd og piler.

Scutum

Et skjold som brukes både til forsvar og angrep

Det ovale skjoldet, kalt scutum, var konstruert av kryssfiner og dekket av lær, og var over en meter langt, noe som gjorde det til et verdifullt forsvar mot våpen på avstand. På nært hold kunne det også brukes som et våpen.

© Ian Jackson/The Art Agency

On av de mest effektive planene osmanerne hadde før krigen, var å bygge et stort slott på den europeiske siden av Konstantinopel, i umiddelbar nærhet av byen. Borgen sto ferdig i god tid før beleiringen, og osmanene ga den kallenavnet Bogaz Kesen, som kan oversettes til "strupekutteren". Det tok bare fire måneder å ferdigstille den, og den kunne brukes til å kontrollere sjøtrafikken i Bosporosstredet. De osmanske tyrkerne kunne kutte forsyningene til Konstantinopel ved å skyte løs på trassige skip som prøvde å seile forbi, ved hjelp av store kanoner plassert i vannkanten. Konstantinopel var farlig isolert.
Ben akkurat som de osmanske tyrkerne hadde forberedt seg, hadde også Konstantinopel gjort det. Forsvarerne hadde spent en kjetting over munningen av Det gylne horn. Ved å blokkere tilgangen til vannveien kunne forsvarerne forhindre et angrep fra den retningen. Forsvarerne hadde vist seg dyktige til å avverge osmanernes flåtefremstøt, og det hadde vært tette kamper skip mot skip der bysantinerne hadde gått seirende ut. Men ved å avskjære Det gylne horn kunne de i stedet konsentrere seg om å forsvare murens landområder.
Tsultanens løsning var genial. Mehmed så på kjeden og undersøkte landet i nærheten. Han fant ut at løsningen ville være å dra skipene over land fra havet til vannet som var avskåret av kjettingen. Og slik begynte det. Soldater og okser trakk i skipene og sendte dem over ruller som var smurt med dyrefett. I løpet av en natt ble mange titalls skip dratt over i et gigantisk arbeid. Overrasket og forbløffet visste ikke forsvarerne hva de skulle gjøre. Skipene kunne nå skyte mot den sparsomt bevoktede muren på siden av Det gylne horn. I løpet av få timer ble det gjort stor skade, og den seirende Mehmed viste seg fra sin hensynsløse side. Da en gruppe forsvarere klarte å flykte fra et senket skip, var Mehmeds straff å spidde dem.
Ten høyst risikable katt og mus-leken fortsatte, og Mehmed beordret osmanene til å grave under byen. Den 16. mai hørte kristne soldater underjordisk aktivitet og dro ut for å undersøke saken. Oppdagelsen av gruvearbeiderne satte dem i høyeste beredskap, og etter å ha løst det første problemet forsøkte de å finne effektive metoder for å oppdage nye forsøk. John Grant, en skotte som hadde havnet i Konstantinopel, anbefalte å plassere bøtter med vann rundt bymurene. En krusning på vannoverflaten ville umiddelbart varsle dem om mulig gruvedrift. Bemerkelsesverdig nok fungerte det faktisk.
Ta angrepene kanskje ble slått tilbake, men forsvarerne begynte å bli slitne, og murene var i dårlig forfatning. Den 27. mai bestemte Mehmed seg for å sette alt inn mot byen. Osmanske styrker bombarderte murene nådeløst og forårsaket store skader. De bombarderte raskt og voldsomt, noe som ga forsvarerne liten tid til å reparere skadene. Mehmed forberedte deretter sine menn på å marsjere fremover. Han sa at de ikke skulle røre byens struktur - han ville at Konstantinopel skulle forbli så intakt som mulig, slik at den kunne bli hans hovedstad. De kunne imidlertid plyndre og slavebinde. Med dette løftet brukte hæren 28. mai på å gjøre seg klar, be, hvile og gå gjennom taktikken.
Konstantin forberedte sin elskede by, oppmuntret soldatene sine til å kjempe til siste mann og lovte å forsvare byen sin til døden. Det var bare 4000 mann igjen til å holde Konstantinopel - halvparten av det som var igjen ved beleiringens begynnelse. Den 29. mai, etter 47 dagers beleiring, stormet angriperne frem og klatret opp murene. De ble presset tilbake av forsvarerne, som slo bort stiger og brukte varm olje til å skålde angriperne. To angrepsbølger ble slått tilbake.
Ben Mehmeds janitsjarer - kristne som osmanene hadde plukket opp som barn og trent opp til krigere - brøt gjennom, og deres elitetrening gjorde dem i stand til å forcere murene etter mange timers kamp. Det var nærkamper i byens trange gater. Forsvarerne visste at byen snart var overmannet. Skrik fylte natteluften. De osmanske soldatene strømmet inn i Konstantinopel, og byen ble fullstendig overveldet.
Tosmanerne slo opp de store bronsedørene til Sofiakirken og massakrerte et stort antall gudstjenestedeltakere. Prestene døde ved alteret, og et stort antall fanger ble tatt til fange, og byen var i ferd med å gå under. Keiseren rev av seg de keiserlige ornamentene slik at han så ut som en hvilken som helst vanlig soldat, sa: "Byen er falt, og jeg lever ennå", og stormet mot sin egen død. Angriperne bandt alle fiender de ikke slaktet, grep kvinner og kjempet om de mest attraktive av dem. Barn ble ført som slaver, og byen ble plyndret for det lille den hadde igjen. Etter mer enn 1000 år med et strålende Konstantinopel var Romerrikets siste utpost borte.

Hvem ble byen oppkalt etter?

Byen ble oppkalt etter Konstantin den store, den romerske keiseren fra 306 til 337 e.Kr. Han hadde kjempet mot keiser Maxentius om kontrollen over det vestromerske riket i 312, og vant. Det var en seier som gjorde det mulig for ham, som den første keiseren som konverterte til kristendommen, å gå i bresjen for religiøs toleranse.
Under Konstantin blomstret imperiet, som til slutt ble samlet i 324. Konstantin fortsatte å vende blikket østover og etablerte Det nye Roma i Bysants. Romerne omdøpte byen til Konstantinopel til ære for ham, og den ble hovedstad i det som etter hvert ble kjent som Det bysantinske riket.

Konstantinopel var den siste perlen i det bysantinske riket, en påminnelse om Romerrikets militære dyktighet

© Rex; Alamy; Thinkstock

Hva skjedde så?

Selv om de kristne hadde som mål å gjenerobre Konstantinopel etter dets fall, ble det ikke noe av disse ambisjonene på 1500-tallet. Mange av det bysantinske rikets lærde menn hadde forlatt riket og søkt ny inspirasjon og oversvømmet Europa med lærdom og kultur, og Konstantinopel ble forvandlet til en islamsk by.
Konstantinopel - som hadde skiftet navn til Istanbul - ble attraktiv for muslimer, jøder og kristne, og de levde i harmoni i en by som Mehmed II hadde gjenoppbygget både strukturelt og kulturelt. Det osmanske riket var i tilbakegang, og 1900-tallet brakte med seg endringer. Første verdenskrig førte til at Istanbul ble okkupert av Storbritannia, Frankrike og Italia, noe som førte til opprettelsen av republikken Tyrkia i 1923.